Jeg kan fortsatt huske at jeg lå i sengen min,
mitt lille nattlys på, gråter over dette.
Jeg ble så overveldet av denne historien.
Misha Defonseca sjekket hver eneste boks
for den typen kvinne vi så etter å intervjue om Eksepsjonelle kvinner.
Jeg skal bare ta en beat og så snu.
Jeg har deg. Ok.
Stå på.
Historien hennes oppsto i Belgia,
men hun levde i Millis, Massachusetts,
20 miles unna radiostasjonen.
Vil du gi meg en nedtelling?
Tre, to, en.
♪ Magic 106.7... ♪
Noen ganger er en historie så forbløffende
det virker utrolig.
Noen ganger er tristheten en person føler er så stor at den er overveldende.
Og noen ganger er mot så monumentalt, det ydmyker deg.
Tilbake på slutten av 80-tallet, vi hadde bodd i Millis i 37 år.
Stort sett alle kjente alle.
Og vi har fått nye naboer.
De var et par fra Belgia, Maurice og Misha.
Det er et ordtak i Millis, "Liten by, stor familie."
Det er et lite sammensveiset samfunn, og vi ble venner.
Vil du ha et lite kyss?
Misha var en veldig hyggelig person. Veldig vennlig, um, omsorgsfull.
Jeg hadde aldri møtt noen som hadde det et forhold til dyr som Misha gjorde.
Det var mange, mange katter.
Eksentrisk personlighet, helt klart.
Jeg var der en dag med te,
og hun fortalte meg om livet sitt under krigen og så videre.
Hun gikk i detalj.
La meg ta deg inn livet til en liten jente som heter Misha.
Hun ventet på faren sin å hente henne på skolen en dag,
og han kom aldri.
Munnen min bare falt på gulvet.
I stedet banket en kvinne på henne på skulderen og sa: «Bli med meg.»
Denne lille jenta ble tatt inn i et hjem med en familie hun ikke kjente.
Hun fikk et nytt navn og forskjellige klær.
Da hun var bare syv år gammel,
hun gikk alene i årevis,
gjennom nazi-okkuperte land, over tusenvis av mil,
på jakt etter hennes deporterte foreldre.
Misha er nå en voksen jødisk kvinne
bor i Boston-området. Hun er en Holocaust-overlevende.
Og hun er her å fortelle hennes forbløffende historie
av mot og overlevelse.
Jeg tenker på foreldrene mine hver dag.
Min mor het Gerusha,
og min far, Robert.
Reuven på hebraisk.
Men etternavnet vårt,
Jeg tror aldri jeg visste det.
Jeg oppdaget aldri hva som ble av foreldrene mine.
Ikke hvor de gikk eller hvordan de døde.
Den dag i dag vet jeg ikke.
Ta et oppgjør, alle sammen, vær så snill.
Så, Misha, fortell meg historien om den første tiden
du snakket om dine erfaringer.
En dag...
i en synagoge...
i anledning Yom HaShoah, minnedagen...
Jeg ble bedt om å snakke om meg og historien min.
Mannen min overbeviste meg om å gjøre det,
å fortelle meg at det ville frigjøre meg.
Da jeg gikk opp til bimah,
Jeg skjønte det plutselig Jeg skulle snakke for første gang.
Jeg brast i gråt.
Og sakte, napp, begynte jeg å fortelle.
Jeg var kald og måtte fortsette
ett skritt om gangen.
Det er overlevelse.
Du må gå fremover
ett skritt om gangen.
Jeg ble liksom hypnotisert.
Folk visste aldri om henne å være en Holocaust-overlevende.
Jeg fikk tårer i øynene.
Hun var sulten. Hun var kald.
Hun var ensom. Hun ville ha foreldrene sine.
Hvordan overlevde denne personen?
Jeg sa til meg selv,
"De tror jeg er i live."
"Hvis de tror jeg er i live,
Jeg kan ikke svikte dem."
— Så jeg må fortsette.
Du kunne ha hørt en nål falle.
Alle der var bare helt betatt av historien hennes.
Det hadde jeg aldri forventet Jeg skulle høre det jeg hørte.
Da Misha var syv år gammel, foreldrene hennes ble arrestert av nazistene,
og hun ble fortalt at de var deportert.
Hun ble plassert i omsorgen av en katolsk familie
kalt de Wael.
Så det var et trygt sted for henne.
De ga henne en ny identitet, Monique de Wael.
Bedraget reddet henne.
Men hun følte seg veldig fremmedgjort der.
Jeg havnet i en familie som ikke elsket meg.
Det er det minste du kan si.
De hatet meg der. De ville kalt meg verdiløs.
Det var en bestefar i det fosterfamilie som var vennlig mot henne.
Han fortalte meg foreldrene mine var i Tyskland.
Han viste meg med et kompass at det var i øst.
Så Tyskland virket ikke så langt.
På det tidspunktet Misha tok en enorm avgjørelse.
Det snudde opp ned på hele livet hennes.
Hun bestemte seg, i en alder av syv,
hun skulle gå til Tyskland å finne foreldrene hennes.
Så hun tok det lille kompasset sitt og tok noen forsyninger
og begynte å gå østover.
Jeg vet nøyaktig hva jeg trenger.
Jeg trenger det grunnleggende.
Jeg trenger mat, noe å drikke,
å ha en kniv for beskyttelse.
Den første natten sov jeg under en bro.
Det var ikke langt hjemmefra.
Det var helt naivt når jeg tenker på det i dag.
På kartet virket Belgia veldig lite, og Tyskland var veldig nærme.
Men hvis jeg gikk tilbake, hva ville jeg finne?
Ingenting ventet på meg der.
Og jeg hadde ideen om å finne foreldrene mine.
Så jeg måtte gjøre det ferdig.
Hver gang jeg nærmer meg en landsby, Jeg ser ødeleggelser.
Det hun opplevde som barn,
å måtte gjemme seg for nazistene,
å være alene i skogen,
å måtte stjele mat,
kuldegrader...
Hun hadde hatt en marerittbarndom.
Hun hadde blitt traumatisert av dette.
Drap...
Jeg så drap.
De døde menneskene.
Det var virkelig desperat.
Jeg drømte om å se foreldrene mine.
Så jeg holdt meg langt inne i skogen vekk fra krigen.
Da hun var i skogen,
hun var borte fra folk blir sendt til konsentrasjonsleirer.
Hun var borte fra redselen som skjedde i byene.
Hun var med fugler og blomster.
Hun sa at det var det som reddet henne.
Jeg ga helt etter for dyrelivet.
Jeg så denne fantastiske verden med dyr...
i fred,
lever normalt,
spiser akkurat det de trenger,
ikke drepe mer enn de trenger.
Balansen var så... akkurat passe.
Med dyr trengte jeg ingen ord.
Vi var i nærheten av hverandre
i stillhet
og forstått uten ord.
jeg tenkte, "Dette ville blitt en fascinerende bok."
Det var tidlig på 90-tallet.
Jeg hadde et lite forlag.
Når jeg sier liten, mener jeg bittesmå.
Og jeg så meg rundt for et nytt prosjekt.
Jeg var den første som kom og sa:
"Kan vi gjøre dette enda mer offentlig?"
"Kan vi ta dette til et annet nivå?"
"Jeg kunne nok gjøre noe stort ut av dette."
"Det er et marked for denne historien."
For det hadde en fantastisk vri.
Jeg husker jeg nettopp hadde blitt tatt av en bonde
som så meg stjele mat fra gården hans.
Jeg stikker av, full av redsel.
Og han løp etter meg.
Når du løper for livet ditt, du løper veldig hardt.
Og plutselig,
Jeg hadde inntrykket at noen så på meg.
Jeg snur meg og...
Og jeg ser dette fantastiske dyret.
For meg var det som en stor hund.
Ulven virket alene og jeg trengte en ledsager.
Det var en vakker grå hun-ulv.
Jeg ser i vesken min etter noe å spise,
og jeg gir en bit til ulven.
Og hun tar ikke.
Det tar mye tid,
men etter en stund, vi ville gå parallelt.
Jeg var i stand til å se generøsiteten...
å sette pris på styrken den hadde.
Jeg klarte å leve med det.
Hun var som en mor for meg.
Mye senere var det en hel ulveflokk.
Jeg vet ikke hvor lenge jeg var med dem.
De aksepterte meg og beskyttet meg.
Det var en fantastisk vri i historien hennes.
Det var som: "Hvem har noen gang hørt om det?"
"Wow, dette er litt av en historie."
Misha var veldig annerledes fra de fleste jeg noen gang har møtt.
Mitt første inntrykk var,
"Hun burde nok vært et dyr."
"Eller hennes ånd er et dyr."
Hun snakket om å bli akseptert av flokken men blir behandlet som et lavt rangert medlem
og at hun måtte stille ut underdanig, lavt rangert oppførsel
for å, eh... å være sammen med dem.
Misha sa alfahannen spiser vanligvis først.
De andre skulle ligge rundt kadaveret venter på deres tur.
De ville etterlate seg små rester,
liksom i umiddelbar nærhet til der hun var
når de var ferdige.
Ulver spiser ti kilo i ett måltid.
Restene var mer enn nok for meg.
Få det.
Gå og få middagen din. Det er akkurat der.
Vi ble veldig gode venner.
Du har det.
- Du har det. God jente! - Hun besøkte flere ganger.
Hun ville håndmate dem kjøttstykkene.
Jeg tror de ante på Misha
at hun var en venn, i motsetning til en fiende.
Hun hadde en følelse av å være sammen med dem,
at det er som om hun hørte hjemme der.
Jeg hadde ingen grunn til å slutte å gå.
Det er det jeg gjorde hver dag.
Dag etter dag, måned etter måned.
Jeg har alltid et håp om å finne foreldrene mine,
fordi jeg tror, "Jeg har overlevd til nå,
og hvis jeg har overlevd som barn, foreldrene mine må ha overlevd."
Og denne troen får meg til å fortsette.
jeg tenkte, dette er en moralsk fortelling.
Det er kampen mellom godt og ondt, det uskyldige barnet og de onde nazistene.
Og barnet overlevde.
Det hadde mytiske kvaliteter ved seg.
Og det kan ta forlagsselskapet mitt, Mount Ivy Press,
fra en liten lokal happening
til en verdensomspennende happening.
Så jeg spurte Misha om hun ville være det interessert i å publisere historiene hennes.
Jeg tok det opp veldig foreløpig.
Med alt jeg gikk gjennom,
Jeg hadde lært å mistro folk.
Jeg tror ikke hun var veldig imponert over meg,
og det var ingen grunn til at hun skulle være det.
En slik bok jeg hadde gitt ut før var en lovlig finansbok,
ikke akkurat hennes type ting.
I mer enn to år nektet jeg,
men samfunnet mitt og vennene mine sa til meg: "Misha, gjør det."
"For fremtidige generasjoner."
Jeg fant meg selv i helvete igjen.
Det var en smertefull prosess,
men det var som om hun ble tvunget å fortelle historien hennes.
Som om det var en slags katarsis.
Alle gikk opp.
Alle de utenlandske forlagene, den ene etter den andre, etter den andre.
Vi solgte oversettelsesrettighetene over hele verden.
Agenten min kom tilbake fra California,
og sa: "Disney vil ha dette. Periode. De vil ha dette."
Dette var et tilfelle av en varm eiendom.
Da boken ble utgitt i april 1997,
Jeg sa: "La oss se hvis vi kan få Oprah til å gjøre dette."
Ok, dette er en av mine all-time favorittøyeblikk jeg har på TV.
På den tiden, Oprah hadde bokklubben sin.
Hvis du var en av Oprahs bøker,
du hadde garantert salg av en million bøker.
Det var som... Det var jackpotten.
Da møtes vi her om en måned, og vi snakkes...
Og de sa: "Vi er interessert."
Jeg elsker det!
Så det er en stor, stor, stor sak.
Og vi begynte å si,
"Vi er på vei inn en monster bestselger her."
Jane Daniel fortalte meg at Oprah vurderte å gjøre Misha-historien,
og kunne de sende et produksjonsmannskap hit å filme Misha med en ulv.
Så jeg sa: "Ja, selvfølgelig."
Jeg fortalte det til Misha før vi gikk inn i innhegningen,
dette var en voksen ulv, han var en veldig stor gutt.
Han het Petro.
Ingen gikk inn bortsett fra Misha.
Lydmannen hadde bommen sin over gjerdet. Han gikk ikke inn.
Så, Misha satte seg på huk, og hun mater denne ene ulveosten.
Og ulven er veldig vennlig.
Alt går bra.
Og så bestemmer ulven å legge labbene på skuldrene hennes.
Petro spratt opp på skuldrene hennes,
og han var mye høyere enn henne.
Og så plutselig, veldig raskt, ulven åpnet munnen...
...og la hele hodet hennes i munnen hans.
Veldig forsiktig.
Hoggtenner på begge stengene.
Jeg følte ingen frykt.
Ingen snakket om den store stygge ulven for meg, vet du.
Ulven holdt hodet hennes i et minutt.
Vi har sluttet å puste.
Oprahs produsent med øynene hennes som...
Og så like fort som det skjedde,
det var over.
Og på det tidspunktet, Misha rygger tilbake, gir fra seg et stort hyl.
Jeg får gåsehud når jeg forteller denne historien.
Fra baksiden, langt tilbake på baksiden av pennen,
vi hører...
...en "awoo" som kommer tilbake.
Da hun hylte, hylte de umiddelbart tilbake.
Der var det. Du kunne se.
Der er forbindelsen mellom mennesket og ulven.
Jeg så det, vet du. Det var fantastisk. Det var et sjokkerende øyeblikk.
Så de hadde fått mye av virkelig interessante ulveopptak,
og jeg tenkte, "Dette kommer til å bli et flott Oprah-show."
Neste steg var at hun skulle gå til Chicago for studiodelen.
Ting gikk svømme godt.
Og så begynte jeg å se litt spenning
mellom Misha og Jane.
Det var ikke særlig hyggelig ettersom tiden gikk.
Boken solgte ikke så godt,
så Misha og Maurice, mannen hennes, hadde økonomiske vanskeligheter.
Så da begynte hun å selge ting, fra huset hennes.
Og, um...
Jeg følte meg dårlig at de mistet alt.
Hun sa hele tiden, "Jeg har ingen penger. Jeg har ingenting."
"Jane Daniel er ikke bra."
Jeg følte meg trist,
men så satt Misha ved bordet mitt en natt og sa til meg
hun ville ikke fortsette med Oprah Winfrey.
Jeg sa, "Jøss, Misha, Det forstår jeg ikke."
Plutselig, Misha er ikke samarbeidsvillig,
returnerer ikke telefonsamtaler, har den ene innvendingen etter den andre.
Hun vil ikke gå, det er upraktisk,
hun trenger noen å ta vare på dyrene sine hjemme.
Jane gjorde meg så sint, så usikker.
Mannen min sa mange ganger til henne:
"Med en overlevende, du bruker ikke den typen holdning."
Kom igjen. Det er Oprah.
Du finner en hundepasser eller en dyrepasser eller hva som helst.
Du gjør deg tilgjengelig.
"Ingen."
Vel, minnet, den dårlige hukommelsen, kom tilbake.
Jeg har et mareritt. Jeg var veldig engstelig.
Vi prøvde alt.
Jeg skrev notatene hennes og sa: "Dette er et millionsalg."
"Nei. Nei. Nei."
Jeg tenkte: "Dette er galskap."
"Enhver annen forfatter ville vært det faller over seg selv for å gjøre dette."
Det skjedde aldri.
Et år etter at boken kom ut,
det banker på døren, og jeg får overrakt en stor pakke.
Det er Misha som går til sak mot meg.
Det er som "Å, herregud." Og på det tidspunktet stoppet alt opp.
Ingen andre land ønsket å gjøre forretninger med oss.
Vi hadde et søksmål knyttet til dette prosjektet.
Første gang jeg møtte Misha,
Jeg følte meg veldig tvunget etter omstendighetene i saken.
Det var klart for meg
at flere ting var gjort som var upassende, ulovlige, uredelige.
Misha ba om retur av opphavsretten til navnet hennes
og for alle royalties at hun skulle til boksalg.
Jane Daniel så i mitt liv en gullgruve,
og hun utnyttet det.
Det var så mye sinne og bitterhet
mellom partene da jeg ble involvert,
det var ikke mye rom for forhandlinger.
Og det var klart vi skulle til rettssak.
Det skulle ikke avgjøres utenfor retten.
Fornuften i rettssalen var mye drama.
Stemningen var ganske spent.
Og da kommer selvfølgelig pengene opp.
Vi fant ut at Jane Daniel hadde opprettet et selskap i Turks og Caicos,
slik at royalties som kom fra utlandet
gikk direkte inn på kontoen hennes og betalte aldri royalties på dem.
Vi hadde dokumentasjon.
Vi hadde royaltyerklæringer for å vise at hun fikk betalt.
Vi hadde kansellert sjekker som viste at hun fikk betalt.
Så alt hun sa, vi hadde dokumentasjon å tilbakevise.
Men hun kunne ikke si noe løgn.
Du vet, "Hvor er pengene?" Og jeg synes juryen var veldig sympatisk.
Juryen var medrivende.
Foran deg er en person som hadde overlevd Holocaust som barn
og skrevet et memoar om det.
De var forlovet og helt betatt av denne historien.
Misha var et godt vitne.
Alt jeg levde er på manuskriptet,
fordi det er livet mitt.
Det fikk meg bare til å se ut som et monster.
Og jeg tenkte: "Dette går ikke bra."
Jane kjempet alltid. Hun håndhevet det hun ville.
Det var en ti dager lang prøveperiode, og det var slitsomt.
Dommeren spør juryen, "Hvordan finner du på telling en?"
Juryen fant enstemmig for Misha på alle punkter.
Jeg mener, til slutt kom de inn med en massiv dom mot meg.
Det var litt overveldende for å høre nummeret.
22,5 millioner.
Så det var en veldig stor dom.
Jeg er en optimistisk person, men det traff meg som massevis av murstein.
Jeg ble blåst bort.
Jeg sa: "tuller du?"
Pengene skader mot Jane Daniel
var i stor grad basert på Jane Daniels vitnesbyrd.
Dette skulle være på Oprah, det var en kontrakt med Disney.
Det var ting som Jane Daniel vitnet om
å virkelig heve skadenivået
langt utover det som skulle virke støttes for en bok som denne.
Så alle tok hensyn.
Folk elsker en stor dom.
Disney hadde falt gjennom. Oprah hadde falt gjennom.
Det var ingen millioner av dollar.
Det er en uholdbar posisjon å være i.
En grusom utnytter av en uskyldig Holocaust-overlevende.
du vet, din verden faller fra hverandre på det tidspunktet.
Etter rettssaken,
dette var det laveste punktet i livet mitt.
Det endte med at jeg gikk i terapi og blir diagnostisert med PTSD.
Og jeg hadde fryktelig søvnløshet.
Jeg hang på neglene.
Forlaget mitt var borte.
Opphavsretten ble tatt fra meg.
Jeg mener, jeg ble ødelagt på det tidspunktet.
Det endte med at jeg tok en obduksjon på det som hadde skjedd,
ser på det stykke for stykke.
Jeg var på advokatkontoret mitt gå gjennom gamle journaler og dokumenter.
Jeg ante ikke hva jeg skulle finne.
Jeg åpner en fil, og det er Mishas bankkonto.
Og det står i Mishas forfatterskap, og det er signaturkortet hennes.
Og der står det...
... fødselsdato og -sted, fylt ut i Mishas hånd,
og mors pikenavn.
Plutselig får jeg et glimt.
Hun vet hvem hun er.
Hun vet hvor hun ble født.
Hun vet hvem moren hennes var.
Dette var ting hun visstnok ikke visste. Hun mistet identiteten sin i krigen.
Dette stemmer ikke.
Hun visste tydeligvis mye mer om hvem hun var
enn det hun hadde fortalt meg.
Hva annet er kanskje ikke sant?
Jeg hadde vært eid av domstoler og advokater.
Livet mitt ble snudd på hodet.
Jeg ville ha livet mitt tilbake.
Hvis jeg kan bevise at hun ikke er det hvem hun har sagt hun er,
Jeg kan oppheve denne dommen.
Det var vinterens død. Dagene var korte.
Jeg sto på kjøkkenet mitt,
og jeg tenkte: "Jeg må gjøre noe. Jeg må gjøre noe."
Jeg begynte å huske alle tingene som hadde skjedd.
Hvordan jeg hadde møtt henne, hva hadde skjedd da, hva skjedde dette...
Hvordan oppsto søksmålet?
Og så tenkte jeg,
«Jeg skal skrive en bok om saken. Jeg skal gjøre det som en blogg."
Jeg skrev memoarene mine av hennes memoarer.
Og kanskje noen vil lese den.
Snakk om et langskudd.
Dagen etter står jeg opp,
Jeg slår på datamaskinen min, og det er en e-post.
Og e-posten sier...
«Jeg tror jeg kanskje kan hjelpe med å finne ut
hva er den virkelige historien."
Jeg laget en tidslinje av Misha fra en rekke fotografier.
Først fra boken,
og deretter fra andre bilder på Internett.
Så jeg kunne få en følelse av livet hennes.
Jeg ville vite hvem hun var.
Hvem er denne personen som bare har ødelagt livet mitt?
Hvert fotografi prøvde jeg å analysere
og se hva slags informasjon Jeg kunne presset meg ut av det.
Den første ledetråden var Misha hevder hun var syv år gammel
da hun ble tatt inn av denne fosterfamilien.
I den amerikanske boken det var en serie
av det de kaller polyfotobilder.
Og polyfotoene ble tatt på den tiden.
Og jeg så på bildene, og jeg sa,
"Nei, dette ser ikke ut som en 7-åring."
"Dette ser ut som et lite barn, en tre- eller fireåring."
Stor sløyfe i håret hennes, rysende klær og lubne, lubne kinn.
Noe er galt.
Det neste bildet så jeg på
var et bilde som Misha sa var hennes fosterfar og bestemor.
I følge fortellingen, han er en rustikk gårdsmann.
Jeg tok et nærbilde av hendene av bestefar, som ble velstelt.
Så ikke ut som en gårdspersons hender.
Og han hadde en ring på en av fingrene.
Ja, det var ikke den typen ting en bonde ville ha på seg.
Og så den lille hunden på bestemors fang,
som ser ut som en liten hushund, ikke en gårdshund.
Så jeg tenkte: "Jøss, det er rart."
Og det var da jeg begynte å sammenligne den franske og den amerikanske boken.
Jeg så på navn og steder og datoer.
Det var det store røde flagget.
Hun ringte meg og sa:
"Lager du merke til at Mishas navn som hun brukte i den franske boken
er forskjellig fra navnet hun brukte i den amerikanske boken?"
I den amerikanske boken, navnet hun fikk
av fosterfamilien som tok henne inn var de Wael.
Det Sharon la merke til umiddelbart er den franske boken,
fosterfamilien ga henne navnet Valle, V-A-L-L-E.
Hvorfor vil du ha to forskjellige navn?
Det er for mange avvik,
mellom navneendringene, bildene og så videre.
Fishy, ​​ja. Virket definitivt fishy.
Ta en drink hvis du vil. Bare slapp av.
Jeg vet det er en nervepirrende ting.
Hvis historien hennes var sann og jeg tvilte på det...
det er noe spesielt
ondskapsfull
til
tvil om noen som snakker sant
om noe forferdelig som skjedde med dem
og følelsesløsheten det tar å si, "Jeg tror deg ikke."
Og skaden du kan forårsake ved å gjøre det.
Det var i tankene mine.
På den annen side, det som også var i tankene mine er,
"Så mange avvik."
Hvorfor skulle du si ting det er ikke sant, med mindre du er gal?
Kanskje hun er så traumatisert at hun nettopp har mistet grepet om virkeligheten.
Hvor mye forklarte det? Jeg visste ikke.
Jeg trengte mange svar på det tidspunktet.
Vi trenger støvler på bakken i Belgia.
Sharon hadde en forbindelse med en belgisk slektsforsker
som selv var en Holocaust-overlevende.
Som det viser seg,
hun vokste opp i samme område som Misha hevder å ha bodd i.
Under krigen, Selv var jeg et skjult barn.
Jeg gikk på en katolsk skole,
og jeg ble en veldig god liten belgisk, katolsk jente.
Jeg har ingen erindring av noen som forteller meg
hva skjedde med foreldrene mine.
Jeg har ingen hukommelse i det hele tatt.
Jeg var rundt 40 og gikk gjennom et slags forferdelig sammenbrudd...
som førte meg til å finne hva skjedde med meg, faktisk,
og til mine foreldre og min familie.
Og jeg begynte å forske.
Jeg fant ut at faren min ble deportert til Auschwitz i september '42.
Min mor ble arrestert oktober i Brussel
og deportert til Auschwitz.
Jeg ble fortalt at de ikke kom tilbake.
Så jeg dro med bil til Auschwitz.
Jeg så leiren...
hvor det ikke var en eneste sjel.
Kammeret... Gasskamrene ble eksplodert.
Jeg fant noen stearinlys, det vi kaller Jahrzeit,
fortsatt brenner i ruinene av noen av gasskamrene.
Før avreise,
Jeg fikk laget en Davidsstjerne i tørkede blomster.
Jeg visste bare ikke...
hvor du skal sette den.
Jeg kunne ikke sette den ved monumentet.
Så til slutt valgte jeg...
den lille dammen.
Det fløt der.
Og jeg tror det var den tiden jeg...
Beklager.
...at jeg la foreldrene mine til hvile.
Mine foreldre, min bestemor, min kusine.
Evelyne er seg selv en Holocaust-overlevende
hvis historie var veldig lik Mishas.
Så hun var den perfekte personen å finne hva som foregikk.
I den franske boken, fosterfamilien hadde et etternavn til Valle.
Og i den amerikanske boken fosterfamiliens etternavn var de Wael.
For å avstemme navneendringene,
Evelyne gikk gjennom bykatalogene
for 1930-, 1940-tallet.
Jeg kom i minst tre dager
søker etter de Waels og Valles.
Navnet Valle sto ikke i telefonbøkene.
Valle-navnet eksisterte ikke.
De Wael, ja.
Det var mange de Wael. Mange, mange, mange, mange.
Så nå begynner du å tenke,
den franske boken ble distribuert i Belgia,
og hvis noe om Mishas historie er ikke sant,
det ville være viktig for henne å ikke sette hennes virkelige navn i den franske boken.
Det ville være noen der borte
hvem ville si, "Jeg kjente de Wael-familien."
"Jeg vet om hun var i nærheten eller ikke, eller forsvant hun under krigen."
Det faktum at hun forandret seg navnet i Frankrike og Belgia
fra de Wael til Valle,
foreslår for meg at hun prøver å skjule noe.
Sharon og jeg begge så på dette og sa:
«Noe er virkelig galt med denne historien."
Så på dette tidspunktet hadde boken vært det overtatt av et fransk forlag,
som hadde utgitt den på 20 språk.
Det var en stor bestselger over hele Europa.
Hun snakket til skoleelever over hele den fransktalende verden.
I 2005,
Jeg hadde tenkt å lage
som professor i psykologi
et prosjekt om historien om dette lille barnet
som opplevde alle disse eventyrene.
Prosjektet ble et stort, storslått utstilling.
Da har vi ideen
å prøve å bringe henne til Belgia.
Vi så henne gå ut av toget.
Det var et fascinerende syn.
Hun var kledd i blått...
som en skinnende kanarifugl
med alle sine farger...
...med to,
nei, tre store kofferter!
Hun kom mot meg
alt strålende og strålende.
Med en gang stiller hun ut
en veldig dynamisk karakter,
veldig imøtekommende og veldig sjenerøs.
Da Misha kom inn i utstillingen,
hun kollapset.
Jeg ble ikke advart om dette,
så da jeg besøkte utstillingen,
Jeg brast i gråt
fordi det rørte meg veldig dypt.
Hun var så glad for å være der.
Men på den annen side,
vi så tristheten komme ut
og tårene, tårene, tårene.
Det var veldig emosjonelt.
Vi var alle virkelig traumatisert av historien hennes
og vi ønsket alle å gi
litt glede for denne kvinnen
ved å vise vår kreativitet
og vårt mot også,
for å vise hva vi følte.
I boken, Misha sier at foreldrene hennes
ble arrestert sammen av nazistene og deportert.
Selv om hun ikke visste etternavnet deres,
deres fornavn var Reuven og Gerusha.
Så, neste steg var, sa Sharon,
«Jeg har tilgang til de nazistiske registreringene av deportasjoner."
"Vel, jeg vil ta de to navnene
og se om det er to personer som ble deportert
mer eller mindre samtidig med disse navnene."
Da vi undersøkte utvisningslistene,
de ble ikke funnet som mann og kone.
"Jeg savnet foreldrene mine veldig."
"Ansiktet mitt var dekket av gjørme."
"Jeg skrek...
noen netter, fra kulden."
"Senere,
Jeg fikk en ny sjanse."
"Jeg overlevde fordi jeg ikke stolte på noen."
"Fordi jeg unngikk kontakt med mennesker."
Under krigen, den jødiske forsvarskomiteen
hadde laget lister over skjulte jødiske barn
med navnet på redningsmannen deres og navnet på foreldrene deres.
Disse listene ligger nå i arkivet ved Krigsoffertjenesten.
Det var en ekte, ekte, ekte fare
at disse listene ville bli tatt av nazistene.
Barn ville bli funnet,
og bli drept.
Men det var ganske smart.
Det var fire forskjellige hefter.
Du trengte alle fire for å finne barnet.
Men alle fire var på forskjellige steder.
Hvis noen nazister fant et enkelt hefte,
de ville ikke være i stand til å spore barnet,
men på slutten av krigen,
med de fire forskjellige heftene,
det ville vært en måte å finne hvem sitt barn det var.
Så jeg lette etter Mishas foreldre.
Ingen navn på foreldrene.
Så jeg visste det der at det var noe galt.
Og i listene over skjulte barn,
de hadde ikke "Misha", og de hadde ikke "de Wael",
det er sikkert.
Hun ble ikke nevnt i det hele tatt.
Mishas historie
hadde en snøballeffekt.
Allerede millioner av bøker
var solgt.
Og deretter,
vi måtte jobbe
å forberede konferansene
og få henne til dem.
Så vi var alltid sammen.
På den tiden ville hun ofte
komme tilbake til vårt hjem.
Hun ville spise sammen med oss.
Hun var som et medlem av familien.
Vi hadde dusinvis av arrangementer.
Selvfølgelig tok vi henne med til dem.
Hun var alltid velkommen
av arrangørene
og alltid med mye av vennlighet og vennlighet.
Alle forlot konferansene
blendet av denne karakteren.
Jeg satt fast, egentlig.
Ingen funn men ingen bevis.
Ingen bevis.
Så det var det jeg tenkte på at hun kunne ha vært udokumentert.
Noen barn ble gjemt
men ikke nødvendigvis gjennom organisering.
Så enestående som historien hennes var,
Jeg måtte huske på
at hun kan ha vært det et jødisk skjult barn.
Vi skal snakke sammen om denne merkelige og fantastiske historien.
Misha Defonseca er med oss. Hallo.
Hallo.
Takk for at du kom for å se oss å fortelle oss om denne historien.
Nå går innsatsen opp. Jeg begynner å bekymre meg.
Jeg vil føle mye skyld, hvis dette er sant,
at jeg graver i fortiden hennes.
Og hva om det er sant?
Misha Defonseca er et vitne til Holocaust.
Hallo.
Hvor urettferdig å utfordre henne.
Og selv om det stort sett er sant men ikke helt sant,
hvor urettferdig å ikke respektere hva hun har vært gjennom.
Du må gå gjennom all tragedien
og alle grusomhetene.
Det er veldig vondt.
Jeg følte at jeg hadde blitt rollebesatt i et skuespill som jeg ikke var på audition for.
Jeg ville ikke ha den delen. Jeg ville ikke være med i stykket.
Jeg har kjent hat
og jeg har kjent raseriet til å drepe
fordi det er mitt liv eller hans.
Det slukte meg.
Personlig...
Jeg lever det hver dag.
Dette hadde tatt over mitt eget liv.
Jeg tenker på foreldrene mine hver dag, og for meg,
Holocaust er hver dag. Minnet blir med deg hver dag.
Men jeg hadde hatt denne dommen hengende over hodet mitt en god stund nå.
Jeg hadde tapt anken.
Jeg så på muligheten å bli fullstendig utslettet.
Så det begynte å bli ganske ubehagelig,
men jeg trengte å komme til sannheten.
Så når vi ikke hadde noen jødiske opptegnelser for å støtte historien hennes,
spørsmålet er, kanskje hun ikke engang er jøde.
Hvis hun ikke er jøde,
da må hun mest sannsynlig være katolikk.
Hvis hun var katolikk, kanskje hun ble døpt.
Misha Defonsecas bankrekord fra rettssakene
sa at hun ble født i 1937,
hennes mors pikenavn var Donville,
og hun ble født i Etterbeek.
Etterbeek, en forstad til Brussel.
Så, i Etterbeek, Jeg søkte etter forskjellige kirker.
Så Evelyne gikk til den første. Postene var ikke der.
Gikk til en annen...
Ingen dåpsprotokoll som samsvarte med Mishas informasjon.
Og til den tredje i området...
Som det viser seg, kirken var brent ned til grunnen.
Da vi fikk vite det, jeg trodde...
"Vi er sannsynligvis senket nå,
fordi postene ble sannsynligvis ødelagt i brannen."
Men kontorene, presten,
var i en tilstøtende gate.
De ble bevart.
Så Evelyne lette dato etter dato etter dato,
alle barna født i det sognet.
Jeg visste to ting:
Hennes fødselsdato, 12. mai, 1937,
og morens navn, Donville.
Og i den boken fant jeg henne.
"Monica Ernestina Josephine de Wael...
datter av Roberti Henrici Ernesti de Wael
og Josephinae Germanae Barbarae Donvil."
Åpenbaringen var det Mishas far het de Wael.
Så på det tidspunktet virket det som Monique de Wael var hennes virkelige navn.
Det var ikke et navn gitt til henne av fosterforeldre
å skjule henne for nazistene.
Det virket som hun ble født Monique de Wael.
Hun var katolikk. Hun ble døpt katolikk.
Faren hennes var de Wael.
Det var imidlertid ikke beviset avgjørende.
For i de dager, de pleide å ta navn på døde barn
og gi dem til jødiske barn, ved å skjule dem.
Det var mulig at de Waels hadde tatt inn et skjult barn
og at deres eget barn hadde dødd.
Jeg trengte ytterligere bevis.
Så hva gjorde du videre?
Off the record, dette er et godt spørsmål.
Hva skal jeg gjøre videre?
Evelyne fant ut: "OK, hvor ellers kan jeg finne det beviset?"
Hun ville ha gått på skolen.
Jeg prøvde å finne en skole på trikkebanen som hun nevnte i boken sin.
Og mens jeg gikk forbi, Jeg traff skolen.
Døren var åpen.
Jeg gikk inn og spurte
hvis de hadde noen oversikt over noen med navnet Monique de Wael.
Så, vi biter neglene våre,
til det punktet at de blør nesten,
venter på denne informasjonen.
Enten har vi postene eller så har vi det ikke.
Og der på matrikkelen het hun.
"De Wael, Monique."
Det var egentlig det endelige beviset, skal jeg si.
Både dåpsattesten
og hennes oppmøte på en skole i Brussel.
Jeg kom til telefonen og tok opp telefonen og det var Sharon.
Og Sharon kunne knapt inneholde hennes begeistring.
Hun skrek nesten inn i telefonen,
"Vi har rekordene! Vi har rekordene!"
Det var den rykende pistolen.
Nå har jeg tatt henne i en løgn.
Livet mitt hadde blitt forurenset...
Endebrett.
...ved et helt edderkoppnett av løgner.
Bruk 15 minutter, alle sammen.
Og her er det, avslørt som en bløff.
Kan du gå forbi meg en flaske vann, takk?
- Takk. - Jeg tenkte,
"Nå, hele historien om at hun har fortalt i boken faller fra hverandre."
På det tidspunktet visste jeg det hun var ikke den hun sa hun var.
Ikke bare var hun ikke et jødisk barn
gjemmer seg i skogen for nazistene,
hun var et katolsk barn trygt påmeldt skolen.
Hun var ikke i nærheten av ulver.
Hun spilte for et publikum. Hun visste nøyaktig hva hun gjorde.
Nå kan vi se at dette ikke bare er en liten hvit fib.
Dette er en massiv konspirasjon over 20 år
å forplante noe det var en fullstendig og total usannhet.
Dette var ikke den ekte Misha.
Jeg hadde mange følelser.
Jeg følte meg sint. Jeg følte meg avsky.
Jeg så nettopp den falske historien, den falske identiteten,
en måte å få penger ut av Holocaust.
Noen stjal en veldig smertefull del av livet mitt.
Jeg følte det for meg selv, for min...
for alle de skjulte barna
og alle de døde barna gjennom Holocaust.
Eh...
For alle foreldrene, for foreldrene mine,
men faktisk for hele det jødiske samfunnet.
På punktet at vi fikk de postene,
boken var en stor bestselger over hele Europa
og filmen hadde nettopp kommet ut.
Og filmen het Overlevelse med ulver.
Der er det,
traileren til Véra Belmonts film.
Det er veldig rørende å se dere begge her,
den virkelige personen og lille Mathilde.
Du virker veldig emosjonell.
Det er som om du gjenopplever denne historien hver gang du ser filmen?
Ja, det stemmer.
Det stemmer. Det er veldig vanskelig.
Kjenner du deg igjen i Mathildes skuespill?
Absolutt, absolutt.
Det er veldig godt uttrykt.
Hun spiller fantastisk.
Hun formidler følelsene veldig bra.
Det var min mors tanker som holdt meg gående.
Det er en scene i filmen
som for meg er ekstraordinært.
Den der hun faller ut av toget og hun sier...
Kino, med en vakker film inspirert av en sann historie.
Du er flott.
Du er en flott skuespillerinne.
Denne historien er veldig, veldig rørende.
En utrolig historie og likevel en sann historie.
Kutt! Glimrende.
Den hadde premiere i Paris.
"Basert på en sann historie."
Og her har vi disse dokumentene.
Så vi tenkte: "La oss gå med dette. La oss legge det på bloggen min,
og la oss sende e-post til noen der borte i Belgia."
Neste morgen stod vi opp,
den hadde ødelagt forsiden av alle avisene.
En bok, så en film,
visstnok en selvbiografi, men alt var falskt.
Det var en utrolig historie, historien om en ung Shoah-overlevende.
Vi hadde avfyrt en sannhetsbombe. Den hadde landet.
Overleve med ulver, bestselgeren som inspirerte filmen
utgitt forrige måned...
Og hele den falske greia sprengte.
...er ikke en sann historie.
Alt er falskt.
Det var en stor svindel.
Huslys.
jeg kom hjem, Jeg gikk umiddelbart til datamaskinen min,
Jeg skrev inn navnet hennes og der var det.
Den vakre historien var fullstendig falsk.
I Belgia, hennes opprinnelsesland,
historikere har oppdaget Misha Defonseca er faktisk Monique de Wael.
Jeg tror jeg følte meg som blodet mitt bare tappet fra kroppen min, vet du.
Hvordan... Hvordan kan dette være?
Jeg var sint.
Jeg var trist. Jeg ble såret.
Jeg følte meg forrådt.
Jeg følte meg brukt.
Hun ble en så nær venn for meg
at når vi fikk et kull med valper født, vi kalte en Misha.
Det var bare hjerteskjærende.
Absolutt hjerteskjærende.
Hei, jente.
Vi ble lurt, akkurat som dere andre.
Det faktum at hun løy om at hun var en Holocaust-overlevende
fikk meg til å gråte.
Misha Defonseca spilte på sympati.
Slik ble hun en fantastisk historieforteller.
Sympati.
Det er hvordan Misha Defonseca klarte å lure folk.
Sympati.
Jeg brast i gråt.
Jeg følte meg bare så utnyttet og løy til og alt...
Uff! Løgnene og bitterheten og alt kom ut.
Noen av naboene mine ga henne ganske store pengesummer.
Vi snakker 25-30 000 dollar for å hjelpe henne med å redde huset.
Hun ville gå til rabbinerne og be om donasjoner fra templet.
Hele samfunnet...
som kjente henne, mine naboer, ingen snakket med henne igjen som jeg visste om.
Alle følte seg forrådt.
Ja.
Det var et slags sinne som steg i meg
som aldri forlot meg.
Studentene som deltok i prosjektet,
dagen jeg kom inn i klassen,
det var en tilstand av opprør.
Du må forestille deg en pakke i opprør.
Ranger, tårer, gråt.
De sto opp på benkene.
Jeg hadde ikke lenger kontroll,
og jeg inneholdt vanligvis elevene mine veldig bra.
Jeg kontaktet Misha med en gang.
Jeg ville være ærlig og autentisk med henne.
Men hun sa: "Ikke bekymre deg."
«Det må være å gjøre fra utgiveren i Amerika."
Og så kom neste vri i historien.
Det kunne ikke blitt mer bisarrt.
Jeg sa til meg selv, "Jeg kunne aldri finne på dette plottet."
Hvis jeg gjorde det, ville noen si:
"Dette er absurd. Dette ville ikke skje."
Hver journalist drømmer om et scoop.
Spørsmålet til meg var,
hvis historien hennes er falsk,
hva er så hennes virkelige historie?
Det jeg rett og slett gjorde
gikk gjennom telefonboken i Brussel
hvor det er ca 400 de Waels.
Så jeg begynte å ringe dem den ene etter den andre.
Og ved det 44. eller 43. navnet,
Jeg snublet over en kvinne som heter Emma de Wael.
Mitt møte med Emma, ​​Mishas tante,
var ekstraordinært.
Hun gikk ikke av på jakt etter foreldrene hennes?
Herregud, nei.
Hun ble hos bestefaren og bestemor.
Emma fortalte meg
niesen hennes hadde alltid vært vrangforestillinger,
som hun ville skape imaginære verdener for seg selv.
Jeg gikk og hentet henne regelmessig
med trikk nummer 56 til Anderlecht
og brakte henne til Schaerbeek.
Om kveldene, Jeg tok henne med tilbake til onkel Ernest.
Emma de Wael
fortalte meg sannheten
om hva som skjedde under krigen.
Hva skjedde med Robert de Wael, Misha Defonsecas far.
Robert de Wael jobbet på Schaerbeek rådhus.
Han var virkelig veldig patriotisk
og veldig engasjert i rollen sin som reserveoffiser.
Jeg møtte Jean-Philippe Tondeur ved en tilfeldighet
men han hadde mye dokumentasjon
på Misha Defonsecas far.
Så jeg gikk for å konsultere Robert de Waels fil.
Den 10. mai 1940, tyskerne invaderer Belgia.
De knuser den belgiske hæren under en 18-dagers kampanje.
Kongen overgir seg
og Belgia er okkupert.
Robert de Wael slutter seg til motstanden...
...og begynner å rekruttere motstandskjempere.
Som motstandsmann,
Robert de Wael
var med på å samle våpen...
aktivere etterretningsnettverk
og overføring av intelligens til den belgiske regjeringen
som hadde dratt til London.
Dessverre, Robert de Wael var ikke særlig diskret
om hans aktiviteter for motstanden.
Han hadde en løs tunge.
Han var stolt av det han gjorde.
For jeg visste at han hadde det
hemmelige dokumenter.
Han viste dem til og med oss ​​hjemme.
Faren min ba ham være forsiktig,
at han ble uforsiktig.
Han risikerte arrestasjon.
Han ble fordømt av en nazistisk samarbeidspartner
og ble raskt arrestert.
Robert de Wael, hans kone
og 41 arresterte motstandsfolk
blir deportert til Tyskland...
og sendt til Brauweiler-fengselet i Köln.
Köln fengsel hadde et veldig hardt regime.
Han blir avhørt av Gestapo.
Han begynner å skrike.
Robert de Wael sprekker.
Robert de Wael inngikk en avtale i fengselet i Köln.
Denne avtalen involverte ham
overrekke navnene av hans motstandskjempere
mot at kona hans blir beskyttet
og å se datteren sin igjen,
Misha Defonseca.
I august 1942 etter å ha forrådt sine medoffiserer,
som tyskerne hadde krevd av ham,
Robert de Wael fikk en siste mulighet å se datteren sin.
Og det ville være
slutten for...
for Robert de Wael, som senere ble deportert.
Robert og kona Germaine ville begge dø i de tyske leirene.
Vi kalte henne «Forræderens datter».
For det ble sagt at faren hennes
stilte seg på tyskernes side.
Schaerbeek kommune ville gravere en plakett
i motstandsfolkenes navn som døde under krigen.
Robert de Wael,
hvis navn ble oppført sist...
ble senere slettet.
22. februar 2008,
en gang var ting veldig klart,
eh, vi publiserte Robert de Waels hele historie,
sviket,
falskheten av Misha Defonsecas konto.
Og i timene som fulgte,
det ble avgitt en uttalelse.
Dette er Misha Defonsecas uttalelse.
"De kalte meg 'Forræderens datter'
fordi faren min var mistenkt for å ha snakket under tortur."
"Denne boken,
denne historien er min."
"Det er ikke den faktiske virkeligheten,
men det var min virkelighet...
min måte å overleve på."
"Jeg ber om tilgivelse."
"Alt jeg noensinne ville ha var å bedrive min lidelse."
Jeg følte meg så avvist,
men jeg kunne ikke forklare det for meg selv,
verken til min bestemor eller min bestefar.
Jeg er ikke jenta jeg trodde,
men det er tider...
når jeg fortsatt nøler.
Jeg sier til meg selv,
"Opplevde jeg det eller ikke?"
Jeg må tenke.
Spesielt med dyr.
Jeg kan fortsatt se meg selv
ruller på bakken med ulver.
Har du sett mine vakre ulver?
Det vil de alltid være
ulvene mine.
Jeg vil alltid være ved deres side.
Selv om jeg vet sannheten nå.
Jeg er ved deres side.
Jeg kom inn i en boble,
en egen verden.
Og denne verdenen min var fylt med dyr.
Dyr som forsvarte meg
mot mennesker.
Når du lytter tilbake til dette intervjuet,
de første ordene i introen til showet var...
"Noen ganger er en historie så forbløffende,
det er utrolig."
Det er ganske forbløffende. At det var de første ordene.
Og så viser det seg at det ikke er sant.
Jeg trodde henne.
Jeg så ingenting i de øynene
som fikk meg til å tenke hun fortalte meg ikke sannheten.
Frykt for meg, på denne tiden var tyskeren.
Det var...
Alt jeg gjorde lette etter mer sannhet
for å bekrefte det jeg allerede trodde.
I ettertid er det kjølig.
Men for meg, i det øyeblikket,
Jeg var så respektfull av noens erfaring,
på det jeg tror vi alle, som verdensborgere,
vil gjenkjenne var den mørkeste tiden i vår verdens historie.
Det er langt fra meg å spørre henne.
Spørsmål noens påstand om å være en Holocaust-overlevende
er veldig vanskelig.
Man bringer en stor del av usikkerhet til disse påstandene.
Men faren ved å tro alt
legger historie
og den historiske virkeligheten
av ekte overlevende i fare.
I desember 1996
Jeg fikk et brev og et manuskript fra Jane Daniel.
Det manuskriptet var Misha: A Mémoire
av en ung jente under Holocaust.
Jeg ringte Jane Daniel
for å forklare hvorfor denne fortellingen fungerte bare ikke.
Jeg sa til henne,
"Jeg ville ikke gitt ut denne boken."
Jeg har tenkt mye opp gjennom årene
om hvorfor Jane Daniel besluttet å gå videre med publisering.
Hun håpet tydeligvis
at manuskriptet var sant,
men hun var tydelig bekymret for at det ikke var det.
Jeg tror det var grådighet
som drev denne fortellingen
for Misha og Jane Daniel.
Og da disse salgstallene steg,
flere og flere mennesker
aksepterte memoarene som ekte og som sanne.
Jeg innrømmer det, Jeg hadde skapt monsteret.
Hun var monsteret mitt.
Jeg hadde skapt denne personen med enorm sympati som karakter.
Noen som hadde lidd fryktelig.
Noen som fortjente respekt og faktisk ærefrykt.
Og ingen vil innrømme at de ble lurt.
Og jeg innrømmer det, Jeg ble lurt av henne, jeg trodde henne.
Alle ble forført.
Det amerikanske rettssystemet, dommerne og juryene,
vi ble alle forført av historien.
Det er menneskelig å tro.
Troverdighet er noe annet.
Det er ditt behov for å stille spørsmål hvis ting ikke er det
som vil hjelpe deg å skjelne hva som er sant og hva som ikke er sant.
Du drepte et menneske med en kniv?
Fordi jeg så voldtekten
av en liten jente.
Jeg har nok avstand
for å ta et mer analytisk blikk på Mishas karakter.
Da jeg så det, hoppet jeg
fordi han snudde seg og kom mot meg.
I det øyeblikket Jeg tenkte bare på en ting,
å leve.
Fordi jeg ville leve.
Misha skapte en verden for seg selv,
en verden av hennes egen tro.
Da han var nær, Jeg stakk ham i magen.
Jeg kuttet overalt.
Halsen, ansiktet.
Jeg var dekket av blod.
Det var fryktelig.
Skriver denne boken
har fått meg til å gjenoppleve...
...mine mareritt.
Misha søkte tilflukt i mytomani,
og med tiden,
blir hun sakte
en karakter i sin egen historie.
Hver gang jeg stakk,
det var for denne lille jenta, det var for barna,
det var for foreldrene mine.
Jeg tror at vi vil tro
som Misha Defonseca trodde
at hun var en overlevende fra Holocaust.
Jeg tror vi vil tro
at vi ikke var så naive,
at vi trodde det fordi hun trodde det.
Og vi vil til og med tro
at denne fortellingen har et forløsende formål,
fordi det gjorde riktig barndommens feil.
Jeg synes det er tull.
Det er ingen forløsende hensikt.
Vi var så naive.
Det hele var et oppspinn.
Hva jeg føler for henne i dag...
Blandede... Blandede følelser.
Jeg tror hun var en hovedperson av denne historien, men hun var ikke alene.
Det var andre som hjalp til
å lage dette, eh,
biografi bli en bestselger.
Snakker bare om henne akkurat nå, og søket,
og årene som gikk...
Litt synd...
Litt synd.
Eh...
Litt avsky...
Kanskje det er for vanskelig et ord, men...
Jeg føler en viss forståelse.
Som barn må det ha vært det veldig vanskelig for henne etter krigen,
det faktum at faren hennes ble kalt en forræder, en samarbeidspartner.
Hun er både et offer og en skurk.
Hun er begge deler.
Hun er begge i denne historien.