– En ganske uvanlig annonse
tilby stillingen som husholderske
til en uavhengig ung kvinne hadde meg det tiltrakk meg
til en Jonathan Fredricks fra Harley Street, London. Street, London.
Etter å ha fått hans interesse med svaret mitt dristig svar,
Jeg var blitt invitert til kontoret hans
hvor vi skulle diskutere mine kvalifikasjoner.
Det viste seg å være et møte jeg burde ønsket velkommen
Jeg ville ha unngått det hvis jeg hadde visst om det bisarre og forferdelige og forferdelig substans
av det som var foran meg.
- Mr. Fredricks vil se deg nå.
- Så du er Jane Cubberly?
- Ja, sir.
- Gå rundt.
Åpne munnen. - Gentleman?
- Tennene avslører karakter.
Et vakkert ansikt er ikke en indikator på verdi.
Åpne munnen, jente.
Du er en vakker ting.
Du kan sette deg ned, frøken Cubberly.
Så hvordan ser London ut for deg?
- Jeg elsker det.
- Nydelig, som meg. Imidlertid for det meste
deler av året er jeg tvunget til å drive virksomheten min her virksomhet her
Jeg besøker sjelden landet.
- Vel, det er synd.
Jeg er sikker på at barna vil savne ham.
– Ikke i det hele tatt.
De tok aldri etter meg, og jeg tok ikke etter dem.
Da foreldrene deres døde i Sudan,
Jeg tok juridisk ansvar for deres utdannelse.
Som en onkel, min bekymring for de to av dem
det er bare en plikt overfor min døde bror.
Jeg synes de er veldig tunge på hendene mine.
Jeg har ikke et snev av tålmodighet med små barn barn
som er lite mer enn en trussel mot din egen sinnsro.
- Hvor forferdelig.
Det er helt forferdelig.
- Sett deg ned, jente.
Så, anser du meg som alvorlig?
Vel, jeg trenger ikke chis hengivenhet de som
ansette, bare deres talenter.
Jeg ser etter noen som kan ta på meg hele beløpet sjekke
hjemme Bly, en helt selvforsynt person. -selvforsyning
og moralsk mot.
Fra dine brev og fra det jeg har observert så langt,
hun ser ut til å ha disse egenskapene.
Referansene hans er ganske pene.
Derfor med tanke på summen nevnt
i vår korrespondanse kan det vurderes under meg.
– Men hvordan skal vi komme i kontakt? - Vi vil ikke gjøre det.
Jeg er i ferd med å legge ut på en lang reise forretningsreise
og fra nå av vil den ikke lenger være tilgjengelig.
- Men hvis jeg skulle spørre...
- Uansett hva du ønsker når det gjelder penger
det vil bli håndtert av min advokat.
Du må ta deg av alle saker av hvilken som helst natur
involverer barn og uten appellere til meg.
Jeg vil ikke bli forstyrret.
Er det klart?
- Jeg kommer til å gjøre det veldig bra, og du vil ikke
er i vanskeligheter.
– Da er vi klare enige.
Ha en fin dag, Miss Cubberly.
- God morgen, Mr. Fredricks.
- Og du synes meg fortsatt er forferdelig?
- Ja, sir, i all oppriktighet er det slik.
Og det var slik jeg fant meg selv
av en vakker ettermiddag på siste etappe av en hyggelig reise
til landsbygda i Essex.
Jeg måtte forholde meg direkte til en familie som inkluderte
Fru Grose, husholderske og kokk på Bly og to foreldreløse barn,
Ni år gamle Flora og 14 år gamle Miles.
Hvor vakkert.
- Hva er det, frøken?
- Å, landet.
London er tåke og mørke.
- Er du derfra, frøken?
– Å herregud, nei, jeg er født og oppvokst på landet.
Jeg kom til London for å søke jobb.
Jeg kunne ikke vente med å dra.
– Da vil du garantert like Bly, frøken.
Hager, store trær rundt.
Det er en type åpent hus...
la solen komme inn.
– Det er veldig betryggende.
Slik Mr. Fredricks beskrev det i dette dette brevet,
Bly så ganske dyster ut med alt det lukkede rom.
– De nytter ikke, skjønner du, frøken.
Kjæresten min, Tim, og jeg, vel, vi lever
over stallen og hovedhuset
det er bare barna og fru Grose og siden når - -
- Siden når?
- Siden frøken Jessel dro, frøken...
husholdersken før deg.
– Ja, jeg vet lite om henne.
Mr. Fredrick sa at hun ble syk, men han utdypet ikke.
Hvorfor gjorde han det? Forlate
- Å, det er ikke mitt sted å si, frøken,
Jeg ville snakke utenfor tur.
- Virkelig?
Vel, kan du ikke fortelle meg noe om henne?
Var han attraktiv?
- Det stemmer, frøken.
- Er han ung?
- Å, ung nok til å glede ham, frøken...
Mr. Fredricks, mener jeg.
– Kom hun godt overens med barna?
– Å, ganske bra, spesielt med frøken Flora.
– Jeg er naturligvis nysgjerrig på å vite hva sykdommen din er.
Var det alvorlig?
- Virkelig?
Ja.
Frøken Jessel er død, frøken, og jeg ber om unnskyldning. hans tilgivelse,
Jeg vil ikke si noe mer om henne.
Vel, nå er det Bly, frøken.
– Ved ankomst innser jeg min melankoli
forventningene til Bly House er helt ubegrunnet.
Selve huset var veldig imponerende og mitt kvittering
det var varmt og inderlig.
Hei, nå.
- Velkommen til Bly, frøken.
Jeg er fru Grose, og dette, velsigne henne, Det er frøken Flora.
– Du er veldig vakker.
- Jeg tar bagasjerommet ditt opp, frøken.
Det vil være på rommet ditt når du vil ha det.
- Takk, Luke.
Du var veldig snill. Ja, frue.
– Du er veldig vakker, vet du?
Jeg håper vi blir venner.
– Tusen takk, Flora, det skal vi garantert klare.
- En liten engel vil finne deg, frøken,
det er ingen andre ord for å si det.
Tull.
På regnværsdager er jeg ganske ond. - Å.
– Vel, da skal jeg sørge for at sola aldri stopper
skinner.
Hvor er unge Master Miles?
- Han kommer hjem i morgen, frøken.
– Fra skolen, i ferien.
Bli med meg, frøken Cubberly.
Jeg vil gjerne vise dere hele Bly House.
FRU GROSE:
– Dette er stua.
Og dette er biblioteket.
- For et flott hus.
– Overetasjen er best.
Det er der vi leker hele dagen, unge dame.
– Å, hvordan høres det ut?
– Å, du leker gjemsel og gåter.
Men det beste er å leke som med Miles.
Han er så flink til det.
- Du vil finne dem veldig lyse, frøken.
Jeg forsikrer deg om at de vil overraske deg.
– Hva utgir du deg for å være?
- Å, voksne liker det...
Som hvem?
– Som vår kjære fru Grose, selvfølgelig.
BÅDE:
Kom, jeg vil fortsatt vise deg oppe.
Dette er ikke en stor skala, frøken Klumpete?
- Ja.
– Og dette er rommet vårt.
Det er her jeg sover og det er her du sover.
Vi vil være sammen hver kveld.
- Jeg håper du trives her, frøken.
- Å, det er et nydelig rom. Det er nydelig.
Terrenget er nydelig.
DAME. Luke holder dem stående.
Jeg er hans stolthet.
- Han virker som en god mann.
– Det er fryktelig!
– Skam deg, Flora.
- Lar ikke Miles leke med Timothy.
Det får ham til å holde seg unna.
– Det spiller ingen rolle.
Jeg er sikker på at han har sine grunner og det er ikke opp til deg å dømme. dømme.
– Hvem er den gutten der borte, på hesteryggen?
– Å, det blir Timothy, Lukas sønn.
– Å, hva slags gutt er han?
– Å, ikke bekymre deg, det sier ikke så mye.
Han holder seg for seg selv.
Men jeg er sikker på at hun er ivrig etter å se hennes klasserom, frøken.
Flora, vis frøken Cubberly veien.
- Vi skal leke oppdagere.
Jeg er den modige lederen og du er fortapt
i mørket i en forferdelig jungel.
Lukk øynene og jeg vil veilede deg.
-
- Ikke kik, vær så snill.
Hvis du kikker, vil en løve spise deg, hår, tær og alt.
- Jeg ville ikke at det skulle skje.
– Vi kom trygt fram.
Nå kan du åpne øynene.
– Å takk, Flora.
Vel, det er mer komplett.
– Han insisterte på at det skulle være slik.
- Henne?
- Den før deg, frøken.
- Du mener stakkars frøken Jessel.
Vi trenger ikke snakke om henne.
Se, der er Blue Boy.
Luke praktiserer det.
For et fantastisk dyr.
– Hva mente Flora med at hun ikke skulle snakke om frøken Jessel?
- Å, det er bare det at frøken Jessel er borte og hun er her...
nå, eh...
Fortiden er fortiden, frøken.
- Kom, skynd deg, skynd deg.
Det er fortsatt mye å se.
Og denne gangen kan du holde øynene åpne.
Og løvene?
- Å, jeg skjøt alle.
Vi er trygge nå.
- Å, fortsett med det, frøken Flora.
Jeg er sikker på at frøken Cubberly ikke vil ha det
å gå rundt dette store huset. hus.
Han må hvile etter turen.
– Nei, tvert imot føler jeg meg veldig stimulert.
Jeg vil gjerne se alt som er å se.
- Jeg skal vise deg brystningen.
- Vel, jeg overlater det til deg da.
Jeg har allerede nok arbeid å gjøre i underetasjen.
Middagen er kl 8.
Vi er glade for å ha deg hos oss, frøken.
Måtte den gode Herre velsigne deg og beskytte deg.
- Takk, fru Grose, jeg er glad for å være her.
– Miles og jeg elsker rekkverket.
Her spiller vi ridder og dam.
Redd meg fra ilddragen.
Det virker veldig høyt, er du ikke redd? frykt?
– Ikke i det hele tatt.
Jeg er ikke redd for noe.
– Det er ekstraordinært.
– Herfra er solnedgangene ofte veldig vakre.
Du kan se det opp til et visst punkt. – Det er vakkert.
Det er imidlertid ganske farlig.
- Å, det er ikke...
Det er ikke farlig, ikke hvis du vet hvordan opprettholde balansen.
Se, jeg kan til og med stå på ett ben.
– Flora!
Å, nå lover du meg at du aldri vil... aldri igjen.
- Jeg lover.
Men er ikke utsikten fantastisk?
Hvem er den mannen?
- Hvilken mann?
- For et øyeblikk siden sto det en mann der,
fra klokketårnet.
Han stirret på meg.
- Jeg så ingen, frøken.
– Ser ut som fru Grose hadde rett, jeg er sliten.
Jeg vil hvile før middag.
- Selvfølgelig, frøken Cubberly, kjære dame.
Jeg ser at jeg har slitt deg med denne dårlige klatre.
Jeg var veldig dårlig, jeg gjorde en feil.
– Å, Flora, du har ikke gjort noe galt, absolutt ingenting.
Postvesken fra den andre morgenen i Bly
den inneholdt et brev adressert til meg.
Inni fant jeg en lapp fra Mr.s advokat. Frederick
erklærer at de har mottatt vedlagt konvolutt, som
forble forseglet, av rektor ved skolen Miles skole,
og at jeg burde takle det, uansett innhold.
Jeg bryter forseglingen og leste nyhetene
at Miles hadde fått sparken og at han ikke ville
få lov til å returnere.
Jeg ble sjokkert og forvirret.
- God morgen, frøken.
- Å, fru Grose, jeg synes du burde se dette.
- Å, jeg har ikke briller, frøken,
og jeg kan ikke lese godt uten uten dem.
- Vel, jeg kan fortelle deg hva det står,
og likevel er jeg ikke i stand til det, så vidt jeg er bekymret for forstå det.
– Ja, frøken?
– Skolen sparket Master Miles
og vil ikke bli gjenopprettet.
– Men hva gjorde gutten?
- Vel, de går ikke inn på detaljer,
likevel erklærer de det som skadelig for mennesker andre.
- Mester Miles?
En skade?
Ja, ingen brudd er spesifisert,
men anklagen er klar,
– Det er forferdelig å si noe så grusomt.
Se det først, gå glipp av og tro det så hvis han kan.
- Du har aldri kjent ham så dårlig?
MRS. Å, aldri, frøken, det later jeg ikke til. forfalskning.
– Så det var?
- Ja, frøken.
Men en gutt som aldri er det, er ikke en gutt for meg. meg.
Noen ganger skjedde det med meg at han oppførte seg dårlig.
– Men ikke til en viss grad?
Forurense, korrupt?
- Herregud, nei.
Du er ikke redd for at det vil ødelegge deg, er du? Gå glipp av?
Det kommer!
Jeg så vognen!
Miles kommer!
Det kommer!
– Å, da må vi skynde oss å nå ham.
Å, kjære, kjære Miles.
- Å, Flora. Og gode fru Grose.
– Velkommen hjem, Master Miles, vi har savnet deg så mye.
Og dette er Miss Cubberly, kommer fra London. London,
din nye husholderske.
- Du er en pen ung herremann.
– Og hun er en pen ung kvinne.
– Men er det ikke slik?
Og hun er god i spill, vi har dem allerede spilte mange av dem.
- Faktisk, som jeg er sikker på at vi alle gjør
de fungerer vakkert sammen.
- Skal vi gå inn?
- La oss gå, Flora.
- Så, frøken?
Hadde jeg rett når det gjaldt de unge herrene?
- Å, ja. Det er grotesk.
– Og anklagen om grusomhet?
– Det er absurd.
– Så hvordan svarer du?
Hva skal du si til Mr. Fredricks?
- Vel, jeg skal ikke fortelle ham noe foreløpig.
– Men hva med guttens skoleutdanning?
- Vel, han er på ferie nå.
Nei, jeg venter til Miles tar det opp. tema,
som jeg er sikker på at han vil.
Dagens kveld
av returen til Bly House of Master Miles, en ganske merkelig ulykke
det skjedde.
Jeg hadde gått på terrassen for å trenge ensomhet.
Himmelen var oversådd med stjerner og søte dufter søte dufter
av hagen gjennomsyret natten rundt meg.
Det var som om tiden hadde stoppet, verden ble holdt stille
i dette frosne øyeblikket.
Ingen ondskap kunne forstyrre ham, ingen hendelse forvrenge.
Så, svakt, hørte jeg en stemme fra hage.
Jeg kjente igjen den unge mannens stemme Master Miles.
Jeg er glad for å være tilbake.
Jeg savnet deg mye, å ikke være sammen med deg.
Nå som jeg er tilbake føler jeg meg mye gladere.
Jeg er glad du er tilbake.
Frøken Cubberly!
Du fikk meg til å hoppe.
Jeg hørte deg snakke med noen.
Er Flora her med deg?
– Vel nei, frøken, jeg er ganske alene.
– Vel, men det var noen her, jeg hørte dem.
– Lover du å ikke synes jeg er rar?
– Ja, selvfølgelig, jeg lover.
Nå, hvem var her?
- Vennene mine.
Jeg er fortsatt her.
De drar aldri.
- Men vi er alene, Miles.
– Å nei, egentlig ikke.
De er alle rundt oss...
trærne, buskene, gresset, alt sammen De
de er deler av oss, Miss Cubberly, faktisk nå, her i natt.
De er i live, vet du?
De hører deg også når du snakker med dem.
Kanskje de ikke forstår ordene dine, men de hører deg.
– Så du snakket med trærne?
- Ja.
Og du finner meg merkelig, gjør du ikke?
Akkurat som jeg visste at du ville.
– Nei, tvert imot, jeg synes det er ganske sjarmerende at hun
de bryr seg så intenst om naturen.
Jeg må innrømme at jeg alltid har ønsket
tror at alle ting i naturen
de er mottakelige for kommunikasjon.
Det er bare det at hun er litt dristigere enn meg. av meg.
- Frøken Cubberly?
Ja?
– Lover du å ikke snakke om det med fru Grose?
Han ville finne meg fryktelig rar.
- Du har mitt ord.
La oss nå legge oss.
Du har hatt en veldig aktiv dag.
- Frøken Cubberly.
– Hva gjør du når du er våken?
Du bør sove raskt.
- Jeg fikk ikke sove.
– Hvorfor ikke?
– Fordi jeg er så spent på at du er her, og det gjør jeg
liker deg.
– Takk, Flora, og jeg liker deg veldig godt også.
- Miles fortalte meg at han synes du er nydelig.
- Gjorde han det?
Det var et stort kompliment.
- Å ja, Miles er veldig galant,
og den kjære gutten vet hvordan det skal gjøres med damene.
– Å, gjør han det nå?
Da må jeg passe på unge Master Miles,
Er det ikke sant?
Gå nå, sov igjen.
Natt, natt.
- Ja, frøken.
– Vel, frøken, nå har du fått muligheten til å møte de unge,
hva synes du?
- De er deilige.
Young Miles er en følsom gutt.
- Jeg ser at de også har blitt glad i deg, frøken.
Virkelig? - Ha-ha.
– Jeg vil virkelig at de skal sette pris på meg, akseptere meg.
Dette er min første store stilling
og jeg har tenkt å gjøre alt som står i min makt for å gjøre det til en suksess.
– Foreldrene dine må være stolte.
- Moren min døde da jeg var veldig ung,
så jeg husker det knapt.
Det er mer drøm enn virkelighet.
Jeg har en eldre bror.
- Men faren din?
– Vi var veldig fattige og han var sogneprest.
Han var en ganske streng far, litt temperament,
så vi lærte å ikke komme i veien for ham.
Jeg kjente ham knapt.
- Så trist.
Ingen.
Du vet, på en måte er jeg nesten
takknemlig for barndommen min, for det faktum at nå
Det lar meg forstå de fattige bedre Miles og lille Flora.
- Å herregud!
Kakene mine vil nok allerede være svarte av ild på dette tidspunktet.
Unnskyld meg, frøken.
– Ja, absolutt.
- Er det noe galt, frøken?
– For noen øyeblikk siden, ved dette vinduet, var det en mann som stirret på det.
- Du mener Luke, frøken? Fordi han...
- Nei, nei, ikke han.
En annen.
– Men hvem kan det være, frøken?
– Det var en gru, det var det.
Jeg kan fortsatt se ansiktet hans like tydelig som din.
– Det kunne vært noen fra bygda - -
en kjøpmann, kanskje.
- Nei.
Nei, øynene hans beveget seg som om han kjente dette rommet.
– Og hva med utseendet hans?
– Han er en høy mann kledd i svart.
Jeg så det allerede en gang på min første dag i Bly,
fra brystningen.
Samme mann.
Han har mørkt hår, et blekt og grusomt ansikt munn,
og øynene hans er skarpe og merkelige og så gjennomtrengende.
- Peter Quint.
Hva sa du?
- Peter Quint.
Beskrivelsen du ga kunne samsvarer med ham.
– Han virker overrasket.
- Vel, det er jeg, frøken, hvorfor kunne det ikke være Quint.
– Hvorfor ikke?
Hvem er denne Quint?
- Mesteren snakket aldri om ham?
Ikke et ord.
- Vel, ham - - han var blitt ansatt som mesterens mann, betjenten hans.
Da Mr. Frederick var her for en tid siden. for en stund siden var det slik.
Quint ble satt til ansvar da mesteren han gikk bort igjen.
- På kommando?
Over frøken Jessel?
– Å, hun kom rett etter for å passe barna.
Men han, han dominerte huset.
– Fikk han sparken?
– Nei, frøken, du ble ikke sparket.
- Så hva?
- Quint... han er død, frøken.
Det kunne ikke fru Grose
aksepter det faktum at du virkelig har sett Peter Quint.
Og faktisk kunne jeg ikke skylde på den stakkars kvinnen. kvinne.
Han tilskrev besøket at jeg har kanskje
hørt om ham fra barna og tok det på under
til en overaktiv fantasi.
Men den natten, mens jeg lå i sengen min og sov Jeg savnet det.
Og da jeg endelig lukket øynene,
hans bleke ansikt besøkte meg igjen.
Jeg fant ingen tilbakemelding på den spøkelsesaktige personen
som jeg hadde vært så uforklarlig med
og likevel, slik det virket for meg, så intimt involvert.
Hvorfor?
Hvorfor hadde skapningen vist seg for meg?
HVEM ER DET? Hvem er der?
- Det er meg, Jane Cubberly.
Jeg beklager denne sene inntrengingen,
men jeg følte behov for å snakke med henne.
Har du noe imot?
Jeg må stille deg noen spørsmål og
Vær ærlig og åpen.
- Jeg skal gjøre mitt beste, frøken.
– Hvor nær var Peter Quint gutten?
– Men hvorfor er det viktig?
Hvorfor vil du vite det?
- Vær så snill, fru Grose, jeg har mine grunner.
- Greit, frøken.
Quint og Master Miles har de alltid vært Sammen.
– Hva gjorde de?
- Å, alle slags ting.
Jeg tror det er trygt å si at Miles
han ble fascinert av Quint.
Noen ganger satt han i timevis å høre på ham
spille piano. – Pianoet?
En mann som Quint?
- Ja, frøken, jeg vet det virker rart,
men Quint var en mester.
– Så de var gode venner?
- Å, egentlig ikke venner.
Det var Quint som gjorde, hans ønske om å leke med gutten... - -
Jeg har tenkt å skjemme ham bort.
Quint var for fri.
- Med Miles?
– Den mannen var for fri med alle.
En djevel, hvis du vil vite alt.
Han drakk, han hadde det gøy, han tok seg friheter.
– Og har du aldri klaget til eieren?
- Å, han liker ikke klager, frøken.
Det er veldig dårlig med noe av dette natur.
– Ja, jeg forsto dette under møtet vårt.
– Jeg tør påstå at jeg tok feil som ikke gikk til ham, men jeg var redd.
- Om hva?
MRS. Om Quint, om hva han kunne gjøre.
Denne mannen var så intelligent, så dyp.
– Men han må ha forstått hva dens effekt ville være.
- Effekt, frøken?
– Om uskyldige liv, om unge Master Miles.
– Jeg var så redd, jeg turte ikke snakke.
Og så, da Quint døde, var han borte behov.
- Hvordan døde han, fru Grose?
– Sist vinter var det, med is på bakken og vind.
De fant den på veien fra landsby.
Quint var en mann som drakk mye, selvfølgelig.
og hadde drukket mye kl offentlig hus.
Den natten på veien, i vinden, ham den var ikke for stabil
stående.
Det ser ut til at han falt i mørket, på isen.
- Og fallet drepte ham?
- Ja, frøken.
Slik skal han ha dødd.
– Vel, dette er problemet for i morgen.
Er det klart for dere begge?
Ok, løs dette problemet ettermiddag
og vi vil se det igjen i morgendagens leksjon.
Hva med nå, frøken Hubberley?
hva om jeg har riktig svar?
- Vel, du hadde ikke tid.
- Ah, 4016, ikke sant?
Hurra for Miles!
Jeg beklager, frøken.
– Nå skal vi identifisere hovedbyene i Italia.
Hva har du på skrivebordet ditt, Miles?
- Bare en frosk, min kjære.
Ta ham hit.
Øynene... hva gjorde du med øynene?
- Vel, jeg blindet ham, min kjære.
- Miles!
- Du burde ikke føle deg skyldig, frøken.
Verden er så full av dårlige ting...
denne skapningen ble spart.
- Ta ham ut med en gang,
og befri den stakkars skapningen fra hans lidelser, så er det gravlagt.
– Veldig bra, frøken, hva enn du synes er mest passende.
- Og jeg vil ikke at du noen gang skal gjenta denne handlingen.
- Er dagens leksjoner over, frøken?
Kan jeg gå også?
Jeg ville elske å se Miles begrave frosken sin. frosk.
Vær så snill, frøken?
- Ja, du har fått sparken.
Miles?
Hvor er søsteren din?
– I nærheten av dammen, ser jeg for meg.
Du bør aldri forlate henne alene i nærheten av vannet.
- Skal jeg få deg, frøken?
Greit, jeg går.
Flora, hva gjør du her ute?
- Lag en båt.
– Men du vet at du ikke er ment å være her alene.
- Jeg planla å komme tilbake med Miles, bare kjære
Gutten dro uten meg.
- Vel, i fremtiden, vær så snill...
- Hva er galt, frøken?
- Hvem er den kvinnen?
- Jeg ser ingen.
– Hva mener du med at du ikke ser noen?
Det er der, det er over...
Hvor, frøken Cubberly?
- Kom igjen, Flora, la oss dra hjem.
Fru Grose?
MRS. Ja, frøken?
– Jeg kom akkurat tilbake fra dammen med Flora.
Det var en kvinne, fullt påkledd svart, blek og tynn
med forferdelige øyne.
Du stirret på barnet med de øynene, Mrs. Grose,
slike forferdelige øyne.
– Jeg forstår ikke, frøken, hva mener du?
- Det er som om han ville ta henne i besittelse... - - av Flora.
– Kontakt Flora?
Virkelig, frøken, jeg vet ikke hva du snakker om. hva han snakker om.
Hva svarte barnet på alt dette?
– Vel, det er det som er skremmende, hun sa at hun ikke så noe.
Det var som en stor svart rovfugl som svevde der.
En død ting har kommet tilbake.
- Død?
- Å ja, jeg kjenner henne...
det er et ondt ansikt, øynene senket i skyggen, leppene fulle - -
min forgjenger.
– Frøken Jessel?
– Flora har et portrett av henne igjen blant tingene sine.
Barnet viser det stolt.
Det var den samme kvinnen, fru Grose, det er jeg ikke i tvil om. Jeg er ikke i tvil om dette.
Det jeg ikke kan forstå er hvorfor Flora ikke vil innrømme å ha sett
henne også.
– Men det er ikke mulig, frøken, at lille Flora er det
fortalte sannheten og at han ikke så noe du gjorde?
– Vel, kvinnen forsvant plutselig.
Ja, kanskje han ikke så det.
Jeg aksepterer muligheten.
Faktisk, fru Grose, jeg vil henge på det.
– Vel, jeg håper virkelig det vokser.
– Det er jeg sikker på at han vil, du gjorde en kjempejobb.
– Å, jeg tror det begynner å regne.
Planten min vil bli ødelagt.
– Nei, det vil det ikke, regnet vil gjøre det bra.
– Synes du det også, frøken Cubberly?
Jeg mener, jeg hater å se ting dø.
- Kom igjen, raskt, la oss gå inn
før det regner skikkelig.
Løp!
Åh.
Kjære.
Her.
– Hvor ubehagelig regnet er.
Miles hadde lovet å ta meg med på oppdagelsesferd, og nå kan han ikke.
- Å.
– Kunne du spilt et spill i stedet?
– Vel, hva vil du gjerne spille?
- Gjenoppretting. Vi skal spille innhente.
– Vel, jeg har aldri hørt om et slikt spill.
– Selvfølgelig ikke, vi fant det opp.
Vi lager alle våre egne beste spill, ikke sant? Miles?
- Å, ja, vi vet.
Vel, er det veldig komplisert?
Hva er reglene?
– Det er superenkelt å spille.
Fortell ham, Miles.
– Hver av oss trekker et kort.
Hvis en av oss trekker et kort merket slave,
Vel, så personen som trekker det kortet må adlyde, å,
forutsatt at noen andre har trukket et kort merket som mester.
Hvis ikke blandes den og tas ut igjen.
Du kan trekke det første kortet.
– Hva skal slaven gjøre?
- Ta med alt mesteren ber deg om.
Og hvem vinner?
- Å, det er ingen seier eller nederlag, det er...
ikke på henting.
La oss spille til vi blir lei.
Ferdig?
- Så jeg er mesteren.
Og hvem skal være min slave?
Flora?
– Hva betyr hvitboken?
Det betyr at Flora er diskvalifisert.
Konkurransen, min kjære Miss Cubberly, er mellom oss.
Visittkortet ditt, takk.
-
Hva bør jeg gjøre?
– Å, du må hente, selvfølgelig.
Det er min rett til å fortelle deg hva du skal få,
men ikke akkurat hvor man finner det.
Hva om jeg ikke finner den?
- Da er spillet tapt, kjære Miss Cubberly,
og du forblir slaven. - Veldig bra, Miles.
Du snakker og jeg adlyder.
- Klatre opp i klokketårnet.
På det store, mørke stedet er det en kinesisk dukke.
Hun er kledd i gult og du må se søk til du finner den.
– Og må jeg ta med dukken tilbake hit?
– Ja, det stemmer.
Som min slave må du gi dukken til min føtter.
- Veldig bra, jeg går.
Jeg tror planten min er døende.
Regnet dreper ham.
Jeg er sikker på at han ikke kan overleve.
- Miles og Flora!
Hjelp meg, døren er blokkert.
- Kjære deg, døren ble bare blokkert.
– Men det var en kvinne som sto der borte.
– En kvinne som står der borte? – Ja, der.
Den er ikke der lenger, men den var der en et øyeblikk siden.
- Jeg skal ta en titt.
- Jeg er sikker på at du har det bra, frøken Cubberly.
– Rett nok er det ingenting igjen her.
Denne måten, ikke sant? Ja.
– Vent litt, det er noe inne i rommet.
Ha ha, dette er sannsynligvis det du så, Er det ikke sant?
Sannsynligvis dette, min kjære.
Se... dumme klær.
Å, jeg ser at du fant dukken.
- Jeg har fått nok av dette spillet, Miles.
– Ja, Fetch er faktisk ganske kjedelig, selv på en regnværsdag.
Kom igjen, Flora, vi finner noe annet å spille.
– Men frøken, jeg kan ikke forstå hvorfor du tror det.
- Men, fru Grose, I
Jeg er overbevist om at Miles ordnet det hele hendelsen,
og mest sannsynlig med Floras hjelp.
- Men hvorfor skulle Mr. Miles ønske å skremme deg, frøken?
– Jeg vet ikke.
På en eller annen måte føler jeg at han hadde sine grunner.
- Å, ingenting mer enn en barnespøk.
Han ville bare erte deg, frøken, jeg er sikker på det. - – bare for å erte.
Kanskje fru Grose hadde rett...
og Miles mente bare å erte.
Men det var ikke det som bekymret meg lenger - -
var det jeg så mens jeg var innelåst i dem mugne rom som
han ledet meg til slutt den kvelden til klokken
Bly House-tårnet.
En fortærende nysgjerrighet tok meg dit...
han tok meg tilbake til bagasjerommet den inneholdt
alle Pietros eiendeler Quint.
Jeg bestemte meg for å undersøke disse personlige gjenstandene personlige eiendeler, slik at du kan
han vet kanskje mer om denne mannen.
Fru Grose, kan jeg snakke med deg et øyeblikk? øyeblikk, vær så snill?
- Ja, frøken.
– Hva vet du om disse?
Har du noen gang sett dem før?
- Jeg vet ikke, frøken.
Hvor fant du dem?
- I klokketårnet i Peter Quints bagasjerom,
de var blant hans ting.
- Kan jeg se dem, frøken?
Men frøken, jeg er...
- Sjokkerende.
Slem og nedverdigende.
Kjenner du dem?
– Jeg kjenner igjen håndskriften.
– Og den prostituerte som sendte dem?
– De er fra frøken Jessel.
– Du må uttrykke deg fullt ut.
– Quint oppførte seg nesten med henne
fra dagen han kom.
Og du, frøken Jessel...
oppmuntret ham i sine laster...
han matchet dem med sine egne.
De var et beryktet, skamløst par fet
i deres mørke saker.
Å frøken, tingene som skjedde i dette huset.
- Nå vet jeg hvorfor han gjorde det.
- Hva, frøken?
- Miles - - fordi han sendte meg til klokketårnet.
Han ville at jeg skulle finne de forferdelige bokstaver.
– Å, frøken, hvordan kan du tenke noe slikt?
Hvorfor i all verden gjør Mr. Miles...
– Nå har jeg det.
Hva døde frøken Jessel av?
Fortell meg hva slags sykdom du har.
– Etter Quints død grublet hun, hun lukket seg om seg selv
på rommet hans nektet han å spise.
Vi kunne høre henne stønne om natten.
Han forlot til slutt Bly.
- Fortell alt.
Jeg vil vite hvordan hun døde.
- Du har blitt gal, frøken.
Innen en måned etter å ha forlatt Bly - – og dette lærte jeg av andre - -
han la en pistol mot brystet.
De fant henne i landsbyens gjestgiveri, livløs på sengen.
- Jeg skal ha de brevene, fru Grose.
- Ja, frøken.
– Det gikk en uke uten flere hendelser
og de lyse dagene ga meg tilbake energien min.
Hvis jeg hadde skremt gode fru Grose, hvis jeg hadde vært det urettferdig overfor Miles
og redd lille Flora uten provokasjon?
Hvis jeg bare hadde sett projeksjoner av mine egne frykt
basert på rykter og rykter?
Jeg lærte å ha det gøy og underholde,
og ikke tenke på morgendagen.
Jeg hadde bestemt meg for å fortsette pliktene mine med glede og iver
og gi til disse uskyldige barna, for uskyldig
de var definitivt, mitt fulle mål opplæring
og kjærlighet.
Jeg sa ikke noe mer om det jeg hadde sett Fru Grose, heller ikke du
til meg.
– Vil du lese noe for oss, Miss Cubberly?
mens vi hviler i skyggen av treet?
– Å, hvilken historie vil du høre?
– En fabel om godt og ondt
med hekser, demoner og mørke skoger.
– Vel, jeg synes Miles er litt for gammel for disse historiene.
– Å, nei, det er det ikke, egentlig ikke.
Han vil like det like mye som meg. Vennligst?
Og vi burde ha en piknik.
– Vel, det er greit da.
Vi sees under trærne foran huset. foran huset,
Greit?
– Jeg liker å observere himmelen gjennom grenene på trærne.
Det hele ser ut som det er hakket opp i små blå biter blå biter.
- Å, hold kjeft, idiot.
Kjære Miss Cubberly er klar til å lese for oss.
- Nei, det haster ikke.
Hvorfor har du ikke litt mer av fruens deilige kylling. Grose, den deilige kyllingen hans
smørbrød.
- Det eneste jeg liker med piknik...
du kan alltid finne maur.
Jeg elsker å se Miles drukne dem.
– Og hva med dette?
Jeg drukner dem faktisk ikke...
ikke hele veien, mener jeg.
Fortell henne hvordan du gjør det, Miles.
- Vel, jeg tar et glass vann, mi
samle noen maur, kanskje et dusin,
og vi kaster dem inn og ser på at de prøver svømme.
Kort sagt, de kan ikke.
Ikke lenge.
Når jeg ser dem synke til bunns. bunn,
hell deretter vannet forsiktig opp en stein,
ordne maurkroppene i rader.
Solen skinner og de våkner til liv.
Etter en tid vrir bena seg og de blir opprørte,
og snart er de i live igjen.
Som om de egentlig aldri hadde dødd.
Så slapp jeg dem.
– Det er fascinerende.
Nå, hvilken historie vil du at jeg skal lese for deg? lys?
- Det til gutten og jenta
tapt i den magiske skogen.
- Greit.
Det var en gang, i et fjernt rike
av grønt og gull, det var en magisk skog.
En trollmann hadde laget den for å mate den enorme mage,
men han døde før han rakk å spise flere guder ytterkantene.
– Det var en gris.
- Å, hold kjeft, ellers fyller jeg munnen din med gress.
Tsk, tsk. Trærne...
- Unnskyld meg.
Trærne var lakris, rosene var mynte de var peppermynte,
og steinene og steinene var sjokoladebiter dråper.
En ond heks hadde kommet for å bo der
i et hus ved siden av en sarsaparilla-innsjø
dypt inne i skogen.
Han hadde smaragdgrønne øyne og skarpe elfenbenstenner. elfenben tenner,
og en lang spiss nese for å lukte barn.
Guttene og jentene ble advart om å aldri begi seg ut
i den magiske skogen spiller det ingen rolle
hvor bra det var, for heksa var der for spis dem.
Heksa hatet lakris, men elsket det
for å tygge gutter og jenter.
– Finnes det virkelig onde hekser?
– Nei, bare i eventyr.
– Men det onde finnes, min kjære, sammen med det gode.
Jeg lurer på om det er mulig å snu situasjonen.
- Hva, Miles?
– Ondt er godt og godt er ondt.
Hei, se, der er Luke med Blue Boy. Gutt.
Kan vi se det, frøken?
Kan vi?
- Å, forsett, begge to.
Men ikke gå glipp av leksjonene.
Samme ettermiddag en annen urovekkende en erfaring
det skjedde.
Da jeg gikk tilbake til rommet mitt, plutselig Jeg møtte Flora.
Han sto på brystningstrappen, med en merkelig merkelig smil om munnen hans.
Jeg stoppet opp et øyeblikk, grepet av kaldt og sikkert
bevissthet om at Flora var i ferd med å omfavne selve nærværet
som han nektet for å ha sett.
Flora!
- Å, frøken Cubberly.
– Hvem er med deg, Flora?
- Bare meg, frøken.
- Vi spilte ridder og dam.
- Veldig bra.
Du kan fortsette.
Hvor kommer du fra?
– Fra rommet mitt, kjære, hørte jeg deg skrike, som om du hadde det vondt.
Jeg kom for å se om jeg kan hjelpe deg,
men jeg ser at vi bare drømte.
Har du overvunnet marerittet? – Ja, nok.
Vekket jeg søsteren din?
- Å, han har det bra.
Små barn sover ganske rolig.
– Som du burde gjøre i denne timen.
Du kan gå tilbake til rommet ditt.
– Kan jeg få et godnattkyss?
God natt, min kjære.
– Frøken, jeg kan ikke la være å spørre.
Master Miles nevnte naturen til problemer som rammer ham
på skolen? - Ikke et ord.
– Og du tok ikke opp saken?
– Å, ja, ved mer enn én anledning, hvor
det viker unna temaet.
Og jeg nøler med å trykke det videre.
Han vil snakke etter hvert.
- Og du skrev ikke til Mr. Fredericks?
– Nei, og det vil jeg ikke, med mindre ting kommer ut av min kontroll.
Jeg får se hvordan det ender.
- Kan jeg be deg om en spesiell tjeneste, Miss Cubberly?
– Ja, absolutt. – Kan vi besøke gravene?
– Du mener kirkegården på baksiden.
Kirkegården er der. - Å?
– Jeg går ikke, jeg vil hjem til Bly og leke med dukker.
Min lille dukke, Sally, er veldig syk.
Noen kuttet hodet av henne.
- Jeg kunne hente frøken Flora tilbake, frøken,
hvis du vil bli med Mr. Miles?
– Jeg vil gjerne besøke gravene.
- Ok, la oss gå rundt på kirkegården.
så, fru Gross.
– På denne måten.
Du liker å være på kirkegårder, frøken Klumpete?
– Liker du det?
Ingen.
Jeg verken liker eller misliker dem.
Jeg ser aldri etter dem, hvis det er det du mener. mener han.
– Jeg synes de er fascinerende.
Tenk på alle disse menneskene, en gang sterke og lever,
nå har de falt i stykker, eller rettere sagt, begravet.
Vil skjelettet mitt falle fra hverandre når jeg dør?
– Hva slags snakk, du er bare 14 år.
– Fjorten åringer kan ikke dø?
Alle dør før eller siden, Miles,
men la oss prøve å ikke tenke på det.
– Det er irrasjonelt.
Hvorfor ikke tenke på det?
Døden er like ekte som livet.
Er du redd for å dø, frøken Cubberly?
– Jeg vet ikke.
Jeg antar at det er noe jeg vil ta opp beleilig øyeblikk.
- Jeg trodde ofte jeg var død,
og hvordan det ville være å ligge der, kald, ubevegelig.
– Vel, jeg tror alle gjetter
hvordan det må være å dø, men det er sykelig fokus på bildet.
– Vel, jeg er ikke redd i det hele tatt, og det er ikke Flora heller.
– Snakker du om døden med Flora?
– Å, vi snakker om mange ting.
Det er ekstremt lyst, som du har lagt merke til.
Hun er ikke som andre småjenter.
Flora forstår ting.
– Hvilke ting forstår han?
– Jeg vil gjerne snakke med alle disse menneskene, de som
her under bakken.
Jeg vil gjerne stille spørsmål og lytte
hva de fortalte meg.
En rask fyr som meg kunne lære mye. Veldig.
– Har du noen gang fortalt fru Grose hva du gjør?
hva forteller meg om de døde?
– Herregud nei, min kjære, fru Grose er en så enkel sjel.
Hun ville blitt fryktelig sjokkert.
Vel, jeg er sjokkert.
– Å nei, det er ikke sant.
Å, du tror du burde være det, men det er du ikke. det er du ikke.
Faktisk er du fascinert av alt det jeg sa.
Finner du meg en ond gutt, Miss Cubberly?
- Nei, Miles, du er en god gutt.
– Ikke bra, ikke alltid bra.
Jeg har vært ond, vet du.
- Å, du var egentlig ikke ond.
Du laget vitser, selvfølgelig, men det er ikke å være ond.
Ekte ondskap er noe mye mer.
Ondskap formørker sjelen.
Hva er galt?
- Det er bare det...
Vel, noen ganger jeg... Noen ganger hva?
- Noen ganger er jeg redd for meg selv, frøken Cubberly.
Jeg blir redd av meg selv.
- Hvordan?
I hvilken forstand?
- Det er tider, frøken Cubberly, når jeg...
Jeg føler meg ond...
virkelig ond.
– Ja, men det har du ingen grunn til.
– Å, det kan du ikke si, du vet ikke.
- Ja, det kan jeg, Miles. - Nei, det kan du ikke.
Og den perioden i stallen?
– I hvilken forstand?
- Å, spør Luke, han skal fortelle deg det.
- Nei, Miles, fortell meg det.
Fortell meg, Miles.
– Jeg såret Timothy da vi spilte sammen
i stallen.
- Gjorde han noe for å gjøre deg sint?
- Han gjorde ingenting.
Jeg ville bare såre ham. – Men hvorfor?
- Jeg vet ikke hvorfor.
- Hva fikk deg til å ville skade ham, Miles?
Hvem presset oss til å gjøre det? - Ingen.
Ingen.
Jeg ville bare såre ham, jeg ville være det ond.
Jeg må dra.
Jeg har fått nok av dette stedet.
Nok!
Miles, vær så snill.
Miles, vent på meg.
Fru Grose, kan jeg stille deg et spørsmål?
– Ja, frøken?
– Er du klar over en nylig hendelse?
hvor Miles skadet Timothy?
- Nei, jeg vet ikke, frøken.
Hvorfor spør du meg dette?
- Vel, det er bare det at i dag, da jeg var sammen med Miles,
han snakket tilfeldigvis om det og det var mye opprørt over dette.
– Vel, hva sa han som skjedde?
- Å, det er alt, ville ikke gå inn på detaljer,
han sa bare at det skjedde i stallen.
- Å, jeg husker.
En dag lekte de i stallen...
Mester Miles og Timothy, og Timothy falt fra mesaninen
ved et uhell.
Det kunne vært veldig alvorlig pga gutten risikerte
han savnet å spidde seg selv på en høygaffel.
Men i virkeligheten var det alt som skjedde,
han ble litt rystet og klødde seg seg selv
på en av tappene.
- Vel, hvorfor tror du Miles fortalte meg det
Trodde han at han var ansvarlig?
– Ansvarlig?
Å, jeg tror jeg vet svaret, Gå glipp av.
Luke anklaget i utgangspunktet Master Miles for presse bevisst
gutten.
– Hva sa Timothy?
MRS. Han fortalte faren at det var det bare en ulykke
og at han hadde falt mens de stod spiller.
- Jeg forstår.
– Luke var alltid klar til å bli sint når det kom til Master Miles.
Det er ingen hemmelighet, frøken, at av en eller annen grunn,
Luke liker ikke gutten.
– Vel, dette er forferdelig, for det er det allerede
det hadde sin effekt på Miles.
Av en eller annen grunn kan han ikke forstå seg selv,
han tror virkelig han ville såret Timothy,
og han er redd for sine egne følelser.
– Vel, det er ikke sant, frøken, og det er jeg
trygt å vite at det ikke er sant.
- Selvfølgelig ja, fru Grose, men det spiller ingen rolle,
skaden er allerede gjort.
- Å, det er synd.
Jeg vet at Luke ikke mente noe vondt,
men Master Miles klarer det ikke å skade noen.
- Sent den kvelden, med de to barna i sengen,
Jeg trakk meg tilbake til stuen for
som lar meg gå meg vill på sidene i en bok. sider i en bok.
Fordi etter den urovekkende scenen med Miles på kirkegården,
Jeg trengte å roe mine forstyrrede sanser.
Det var en stund siden jeg hadde det møtte frøken Jessel
nær dammen, og enda mer siden jeg hadde
han ble konfrontert med den beryktede Quint ved vinduet.
Jeg hadde tvunget meg selv til å legge alle tanker til side relevant
til mulige fremtidige besøk.
På denne natten, derimot, min egen hud
krøp med den økende overbevisningen
at jeg faktisk ikke hadde blitt kvitt dem enda...
som jeg igjen ville plages av deres onde former i Bly,
det er noe skummelt og udefinerbart
i søvnens hus.
Ruten tilbake til rommet mitt så slik ut rastløs natt,
en uendelig reise.
Rommene virket tre ganger så store.
Det var som om huset til Bly hadde blitt lengre og bøyde seg
på samme måte som en levende ting.
At selve veden ristet under føttene mine.
På trappa, min følelse av frykt
veldig intensivert og jeg ble andpusten kortpustet,
selv om jeg ikke hadde begynt å klatre enda.
Som barn likte jeg en gang å lese
at midnatt er tidspunktet for con
og at 02:00 er demontid.
Nå, 02:00, i det svarte dypet av Bly Hus,
Jeg er langt fra underholdt av dette minnet,
likevel la han disse tankene til side for å gå opp enda høyere.
Vekten har blitt en fiende siden erobre, et fjell av tre
å klatre.
Så når jeg nådde toppen av trappen,
Jeg kjente en skjelving komme inn i kroppen min.
en forkjølelse så intens at det fikk meg til å skjelve som om dyp vinter hadde
han kom inn i rommet.
Det så ut til å komme fra klasserommet. rom.
Trappene.
En plutselig og uimotståelig kraft som går utover min vilje
Det så ut til å trekke meg tilbake, mot hovedtrapp.
Hjertet mitt presset seg mot veggen min kropp
i en tromme av frykt.
Så, mens jeg gikk rundt toppen av trappen, han var der.
I det øyeblikket hadde jeg fullt ut akseptert situasjonen. med situasjonen.
Jeg visste hvorfor han var der, hva som hadde tiltrukket ham
på Bly House, sammen med sin korrupte følgesvenn korrupt følgesvenn av begjær,
den beryktede Jessel-kvinnen.
De hadde kommet for å hevde barna uskyldige sjeler
av Miles og lille Flora.
Og den mørke kunnskapen styrket meg
i dette skrekkøyeblikket.
Nei, jeg vil ikke tillate det.
Du vil ikke ha dem!
Tilsynelatende, i det øyeblikket av sinne og frykt,
Jeg hadde kastet meg full kraft mot demonens skikkelse
og hadde falt fra avsatsen.
I støtøyeblikket forlot sansene mine meg.
og mitt neste minne var det fra Mrs. Grose lener seg over meg,
og bak henne, Miles og Flora.
- Går det bra, frøken?
- Vi fryktet for livet ditt, min kjære.
- Faktisk.
Har du brukket bein?
- Nei, jeg har det bra.
Jeg snublet i mørket, natteluften han blåste ut lyset mitt,
Jeg mistet balansen.
Gå nå tilbake til sengs, begge to.
Det er for sent å snakke.
- Hva skjedde egentlig, frøken?
- Peter Quint.
Han var på trappene.
Tro meg, ikke sant, det var det der?
De ønsker å få meg ut av veien.
Ser du det ikke, fru Grose?
De vil at jeg skal overlate barna til De,
men jeg vil ikke.
Jeg må be deg, jeg trenger din hjelp Dette
å motsette seg dem.
Vi må forbli samlet.
Quint var her i kveld fra graven for se etter unge Miles,
Jeg er sikker på det.
- Selv om det du forteller meg virker umulig,
Jeg må innrømme at det var noen sammenhenger...
sterke bånd mellom Quint og gutten.
Nesten unaturlig.
De har alltid vært nære, med Quint som det han skjemmet bort ham og tok
Hun fulgte ham ved feil anledninger.
– Hvilke anledninger?
Hvor feil er det?
- De ville ha gått ut med Quint og drukket... - -
være borte i timevis.
Da de var ute matet han gutten whisky.
Jeg så en gang Master Miles vakle og falle fra effekten.
Den stakkars gutten var en skikkelig full.
– Og frøken Jessel tillot det?
- Å, hun... hun hadde ikke noe imot den.
Ved de anledninger hadde han frøken Flora helt for seg selv. anledninger.
- Jeg forstår.
Og da de var sammen i begjær, Quint
og den kvinnen Jessel, barna var vitner?
- Å, jeg kan ikke si det sikkert, frøken.
Flora var for ung til å vite hva hva det handlet om,
men Master Miles...
- Så du kunne se at han visste hva som foregikk mellom dem?
– Vel, han benektet det, så jeg vet ikke.
- Du vet det.
Til tross for at han nektet, er det kjent at han var det
vitne til deres skammelige forening.
- Å, jeg hater å snakke om det.
- Jeg er overbevist om at det var Quints innflytelse
som forårsaket Miles problemer på skolen.
Guttens oppsigelse kan overlates til Quint.
Og henne - - den kvinnen Jessel med den unge Flora.
Ungene vet hva som er i Bly akkurat nå. - -
Jeg sier deg de vet.
MRS. Vet du hva du så?
– Mer, mer.
De later som ingenting har skjedd, men må Herren hjelpe oss,
Jeg tror de faktisk ønsker det velkommen.
Og likevel, hvis de vinner...
Quint og Jessel - - og barna gikk seg vill,
deres sjeler vil gå tapt.
- Men hvorfor, frøken?
Hvorfor skjer alt dette?
- Jeg vet ikke årsaken.
Jeg vet bare at denne redselen er over oss
og vi må gjøre alt som står i vår makt for å beskytte barn,
– Jeg kan bare be om at du tar feil om alt dette.
- Jeg også, fru Grose, jeg også.
FLORA: Italia.
Miles: Afrika.
FLORA: Tyskland.
- Egypt.
- Russland.
- Veldig bra.
Nå har du nettopp blitt tildelt et papir om ett aspekt
av livet ditt her i Bly.
Du først, Flora, og høyt, takk.
– Livet mitt i Bly er mer og mer morsomt nå
at min søte bror er hjemme igjen.
Vi løper og spiller alle slags fantastiske spill.
Noen ganger går vi i kirken med fru Grose og frøken Cubberly. og frøken Cubberly,
vår nye husholderske som underviser
mange ting på skolen...
Det er utmerket.
Jeg tror jeg vil gi deg en A for dette.
Åh, du stavet "nydelig" feil, det ender med... -de -d, ikke d -Og -d.
Ok, takk.
Miles, papiret ditt, vær så snill.
– Det er for personlig å lese høyt, kjære.
Jeg er sikker på at du vil lese den selv. deg.
– Hvem skrev dette?
- Vel, jeg gjorde det, frøken, akkurat som du tildelte meg.
- Det er løgn, Miles.
– Nei, ærlig talt, på ære for meg, avisen er helt min.
– Så disse harde ordene er dine?
- Hvis det jeg skrev sjokkerte eller fornærmet deg,
Kjære Miss Cubberly, jeg sender deg mine beste ønsker oppriktige unnskyldninger.
Jeg prøvde bare å være fri med stilen min.
– Dette dokumentet er helt uakseptabelt.
Du vil skrive en annen, en ekte en...
og jeg forventer å motta den innen dette tidspunktet ettermiddag.
Dere er begge oppsagt.
- Våkn opp, frøken Cubberly.
Våkn opp.
– Å, Flora, hva er galt?
– Han ba meg ikke si det, men jeg må.
Han vil være fryktelig sint på meg fordi etter å ha fortalt ham.
– Hvem vil bli sint?
- Miles.
Jeg er veldig bekymret.
– Vel, hva ba han deg om å ikke fortelle meg?
– Han sa at han skulle spille.
– På denne tiden av natten?
- På brystningen.
– Det er fryktelig farlig der ute om natten.
Han vet at det er forbudt.
– Derfor fikk han meg til å love å ikke fortelle det.
– Hvorfor skulle han gjøre noe sånt?
Ga han deg noen grunn?
- Han sa at han ville være ond...
hvor ondt det er å være naturlig. - Naturlig?
- Her er hva han sa.
- Flora, bli her i sengen min,
og du beveger deg ikke en tomme før jeg kommer tilbake.
- Hva vil du gjøre med Miles?
Vil du straffe ham hardt?
- Nå er dette ikke din sak.
Overlat Miles til meg, jeg skal ta vare på ham.
– Hadde jeg rett i å si det, frøken?
Han vil være fryktelig sint på meg.
– Selvfølgelig gjorde du det bra.
Gå og sov.
Ja, frøken.
– Fordømmelsen var sterk
at jeg må fungere, når jeg når gutten. nå gutten,
som et skjold mellom ham og den mørke kraften mørk kraft som
han prøvde å ta den fra meg.
Jeg følte meg ikke ulik en farende ridder til kampen
for livet til en kjær.
Mine grunnleggende redsler har blitt presset tilbake
med tanke på mitt vitale oppdrag.
Frykt er dermed erstattet av fortvilelse følelse av at det haster.
Miles!
Miles.
Kom deg ned derfra, Miles.
Her, gi meg hånden din.
En følelse av letthet kom over meg
da jeg nærmet meg kanten av brystningen. brystning.
Figuren til Peter Quint så ut trekke meg ned.
Jeg slet med å holde balansen og prøvde det
for å unngå en bølge av svimmelhet som truet han
å feie meg tilbake fra kanten av avgrunnen.
Det var som om de sterke hendene hans de holdt meg,
sakte utøve kraft.
En følelse av nært forestående død overveldet meg, stjeler fornuften min.
MISS CUBBERLY? Frøken Cubberly?
Hva gjør du her?
Hva gjør du her oppe?
- Miles... hvor er gutten?
- Jeg så det ikke, frøken.
– Men for et øyeblikk siden var han her.
- Å, jeg vet ingenting om det, frøken.
Jeg hørte frøken Flora gråte og fortalte meg det
at du ville komme hit.
- Og han nevnte ikke Miles?
- Nei, frøken.
Er du sikker på det - - – Ja, selvfølgelig er jeg sikker.
Det var her, det var akkurat her.
- Å frøken, han sover.
- Tull, later som han.
Våkn opp, Miles.
Kom igjen, det er ingen vits i å late som, det er jeg ikke bedratt.
DAME. Å, frøken, det tror jeg det er
han sov hele tiden.
Vær så snill, frøken.
- Gå og se frøken Flora.
Jeg skal takle Master Miles.
- Vel, hvis du... Ja, frøken.
- Så, Miles?
Nå vil jeg ha sannheten.
Hvorfor klatret du opp på brystningen?
– Hvis jeg forteller deg, vil du virkelig forstå det?
Fortell meg.
– Det var en test.
Jeg testet deg.
– Med Floras viten?
– Å ja, han sa ja til å hjelpe meg med testen.
Det var nøye planlagt.
Flora måtte vekke deg og late som
at jeg ba henne om å ikke fortelle henne det som jeg hadde
klatret opp på brystningen.
Vi visste begge at du ville komme og lete etter meg.
Jeg måtte stå på kanten og late som du ikke hører deg
da du kalte navnet mitt.
I mellomtiden måtte Flora advare fru Grose.
Det hele var en test.
- Til hvilket formål?
- For å se om du fortsatt ville elsket meg hvis jeg var ond.
Og du?
Jeg trenger din hengivenhet så mye, Miss Cubberly.
Jeg er egentlig ikke en dårlig fyr, selv om jeg sier det - -
Nei, jeg vet, jeg vet.
Miles, jeg må spørre deg.
Du visste hva jeg ville møte der på brystning?
Hva ville vært der?
At jeg ville bli trukket til kanten?
– Nei, frøken, jeg sverger på at det bare var en test.
Jeg vet ikke hva han sier.
– Hvorfor stakk du av?
– Fordi jeg ville skremme deg ved å forsvinne.
Det hele var en del av min ondskap.
- Det er alt?
- Det er alt, frøken, alt.
- Høres riktig ut for meg.
Vi skal ikke snakke om det mer.
- Jeg håper du ikke vil straffe Flora.
Å vær så snill, ikke gjør det, det var min idé.
– Det blir ingen straff.
God natt, Miles.
God natt.
Å, frøken Cubberly?
- Ja, Miles, hva er det?
- Jeg beklager at jeg har påført deg noen ulempe.
Fra nå av vil jeg være en absolutt person førsteklasses person.
- Jeg forlot unge Miles ganske rystet over
behov for hengivenhet.
Hans intensitet og åpne oppriktighet fikk meg og det slo meg.
Det så ut som han prøvde å gjøre inngrep med meg,
og jeg kunne ikke forlate ham, et sårbart barn som barn som holder ut hånden
for hengivenhet.
Jeg var fast bestemt på å gi den dyrebare varer.
To, tre, fire, fem, seks, syv, åtte, ni, ti.
Klar eller ikke, her kommer jeg.
– En fredfull og lykkelig uke har gått.
De fleste av barna klarte seg veldig bra.
Spesielt Miles var strålende og kjærlig.
Begge var oppmerksomme og raske i sine handlinger leksjoner.
Men selv om jeg ble med på deres spill og deres til deres glede,
Jeg har alltid følt den undertrykkende vekten min trygt og sikkert
vet at jeg snart vil ha det igjen
møte dem hvis korrumperende innflytelse I
prøvde så inderlig å fordrive.
FLORA:
- En sesongmessig storm har rammet Bly,
og det dårlige været holdt i barn hjemme
på dagtid, men det har de ikke
de klaget ikke eller oppførte seg dårlig som et resultat
av denne irriterende innesperringen.
For å belønne dem for deres tålmodighet,
Jeg hadde avtalt å sitte med fru Grose inn offentlig
mens barna opptrådte for oss.
Denne kvelden hadde vi ingen anelse om naturen til arten av showet,
heller ikke dets merkelige og urovekkende innhold.
Jeg liker virkelig en kopp varm sjokolade på en kald kveld. kald natt.
Vil du bli med meg?
- Takk, frøken, det skal jeg.
Takk.
- Du fortalte meg aldri om familien din...
dine foreldre, dine brødre og søstre.
– Å, jeg har aldri hatt brødre eller søstre, frøken.
Min mor var en arbeidskvinne som meg.
Han ville ha flere barn, men noe det gikk galt
og han kunne ikke ha mer.
Hun døde ung, og min far, som tok seg av hans yrke,
han giftet seg aldri igjen.
– Hva var jobben hans?
- Stråtak.
Å, han var flink til det.
Men han er også borte nå.
Jeg har vært alene i mange år.
Ingen familie før barna kommer til meg liv.
De er familien min nå.
Master Miles og lille Flora.
– Ble de født i Bly?
– Å nei, frøken, de er født et sted i Afrika.
Gullkysten, tror jeg de kaller det.
De var konstant reisende.
- Å, så de kom til Bly...
FRU GROSE: Etter foreldrenes død.
Onkelen deres, Mr. Fredricks, brakte dem hit. her.
Jeg jobbet allerede for ham.
Luke også.
Jeg sier deg at de muntret Bly opp for øyeblikket
de gikk gjennom døren.
For en glede!
De små, lyse, fulle ansiktene av livet.
Det var et vakkert hus før de andre kom. de kom.
- Kjære damer, denne kvelden er dere
å bli underholdt av disse ydmyke menneskene personligheter.
Vi valgte et vers komponert av meg
som skal fremføres her i kveld.
Men før du sender inn dette tilbudet,
du må skape den rette atmosfæren.
Dessverre kan jeg ikke spille piano,
men søsteren min Flora er virkelig veldig oppnådd.
Flora?
Kom i gang.
Veldig bra, Flora.
Kom hit nå.
Vårt stykke heter "Den evige gaven".
– Mørket er et likklede som dekker.
– Mørket er kappen vi har på oss.
– Vi er ikke redde for det enorme svarte.
– Vi bruker ombre i håret.
FLORA: Mørket kaller oss til å regne.
– Han kaller oss til sin tette omfavnelse.
FLORA: Vi kommer snart for å møte ham.
Men vi kan ikke se ansiktet hans.
FLORA: I mørket gjør graven det.
Og kisten kan ikke stå.
FLORA: De av oss som elsker mørket.
Mørket er vår siste utvei.
– Har det skjedd noe, frøken?
Hva er galt?
– Jeg så ut til å se, reflektert i det speilet - -
– Ja, frøken?
- Ondskap.
Det var dårlig.
- Fortell meg om du likte opptredenen vår.
– Å ja, mye.
– Var han underholdende?
– Ja, det stemmer.
Dere var utmerket begge to.
– Kanskje vi skal reise til London og stå på scenen.
Hadde ikke det vært spennende?
- Å, London er et pestilensielt hull, min kjære.
Nei, vi blir her i Bly for underholde vår elskede Mrs.
Grose.
Og selvfølgelig, kjære Miss Clubberly.
– Kunnskap blir rustningen du har på deg
mot motgang og i min forskning
å bli bedre kjent med Peter Quint,
Jeg bestemte meg for å besøke morgenen etter morgen
til Luke Ames i stallen.
God morgen, Timothy.
- God morgen, frøken.
Du forbereder det utmerket.
For en vakker hest.
- Takk, frøken.
Jeg tror faren min lærte meg alt der
er å vite om hester.
Han kjenner hester bedre enn mennesker.
- Fortell meg noe, Timothy.
Husker du Mr Quint?
- Ja.
Likte du det?
– Jeg var liten og han ga meg ikke så mye betydning.
- Å, jeg vet du var det, Timothy, men du må huske én ting
om ham.
Hvordan var det?
- Jeg likte det ikke. Hvorfor ikke?
– Det var dårlig og ubehagelig.
Jeg så ham en gang ri på en hest til dens død.
Dårlig når han drakk.
Og en søndag kom han til stallen
med favoritthesten sin, en vakker en svart hoppe,
og red henne til hun falt.
Han kom tilbake banende som han var
det var vår feil at hun døde for ham.
Han var grusom, Mr. Quint.
- Er faren din her?
– Ute bak, på jobb.
Å, Luke?
God morgen, Luke.
God morgen, frøken.
Kan jeg gjøre noe for deg, frøken?
- Ja.
Du kan snakke med meg, Luke. - Snakke med deg, frøken?
– Jeg har noen spørsmål jeg gjerne vil ha svar på.
– Vil du ha varm te?
Jeg kan fikse noen av dem uten problem.
– Nei takk.
- Det stemmer.
Stedet er i uorden.
Tim og jeg får ikke mange besøk.
- Vel, han er en god gutt.
Jeg er sikker på at du er stolt av ham.
- Jeg er det, frøken.
Tim har en naturlig måte å håndtere hester på.
Jeg lærte ham å sitte på en sal før det å gå.
Hva ville du snakke om, frøken?
- Peter Quint.
– Hvis du ikke har noe imot, frøken, jeg vil helst ikke snakke om ham.
- Hvorfor, Luke?
Har du noen gang hatt problemer med ham
- Ja, frøken, jeg har hatt mine problemer med Mr. Quint.
- Vær så snill, Luke, det er veldig viktig for meg.
- Hvis du ikke har noe imot at jeg spør, frøken, hvorfor skulle Peter Quint det?
er det viktig for deg? - Fordi jeg trenger å vite det.
Vær så snill, Luke.
- Greit, frøken.
Hva vil du vite?
- Vel, natten Peter Quint døde på veien,
hvem fant liket hans?
- Men, frøken Jessel.
Hun hadde vært sammen med ham, vet du?
– Jeg skjønner at han falt på den isete veien?
Ja, frøken. Han var full.
- Og henne?
Var hun ikke full også?
Å, det er offentlig kunnskap, frøken.
De hadde blitt sett sammen, drakk og drikking og karusing.
- Og da de fant ham, hvilken tilstand var kroppen hans i?
- Forhold, frøken?
- Hva var det som drepte ham?
- Hodeskallen hans ble knust.
Mange sier han slo hodet i en stein, andre de sier det motsatte.
- Gå, Luke.
– Noen sier at Jessel drepte ham under turen.
den kvelden.
Han var vanvittig sjalu på at hun var det handel med andre kvinner.
Alt jeg vet er at hun skremte seg hodet senere.
- Det er derfor hun tok livet av seg.
Det kan sies at, frøken...
det kan være slik.
- Si meg, Luke, hvorfor liker du ikke Master Miles?
Av samme grunner likte jeg det ikke Peter Quint.
– I hvilken forstand?
Hvis du ikke har noe imot, frøken, det er alt jeg sier. sier jeg bare.
Da jeg forlot stallen
og jeg nærmet meg huset, jeg hørte musikk musikk
og trodde Flora var på trening.
Jeg skjønte umiddelbart at det ikke kunne være det
så, fordi musikken var ganske profesjonell...
en utmerket tolkning av Bach.
Var det du som spilte, Miles?
- Ja, frøken.
- Men på forestillingen i går kveld sa du at du ikke kunne spille.
- Jeg løy.
Hvorfor?
– Rett og slett for å få Flora til å fremstå like talentfull som meg. Tross alt,
Jeg hadde skrevet verset.
Det var bare rett at Flora fikk lov å spille.
– Ja, men hvorfor lyve?
Hvorfor ikke bare la henne spille uten kommentarer
hva med ens egen manglende evne?
Hvorfor gjøre det til et prinsippspørsmål?
– Jeg trodde det var bedre for henne å fremstå som overlegen meg
i så fall.
Kanskje jeg tok feil.
Jeg beklager at jeg løy, frøken Cubberly, spesielt nå
siden det ser ut til å ha opprørt henne.
- Vel, fortsett.
Jeg ante ikke at hun var så dyktig for Bach.
- Jeg er sliten nå, frøken Cubberly.
Jeg hadde planlagt å ta en lur før middag.
- Vær så snill, jeg vil gjerne høre deg spille, Miles.
– Og jeg må dessverre si nei, kjære frøken.
Jeg er egentlig veldig sliten.
- Sent på ettermiddagen,
etter å ha rettet noe av barnas arbeid jobber,
Jeg skulle til skolerommet
da jeg plutselig møtte lille Flora.
Ååå!
- Tilgi meg, frøken.
- Du har det fryktelig travelt.
– Jeg skulle i hagen.
Vil du komme og leke med meg?
- Nei, jeg kan ikke.
Jeg har leksjonene dine å forberede meg på I morgen.
Hvor er Miles?
- Å, han utforsker et sted sammen med Timothy.
Du vet hvordan barn er.
- Vel, jeg skal fortelle deg hva - - hvorfor ikke gå i hagen
og plukke noen blomster til huset,
og dette vil holde deg opptatt.
- Veldig bra.
Frøken Cubberly?
Jeg har ofte lurt på noe.
Skriker hester?
Jeg mener, når de dør...
når du dreper dem.
Jeg har aldri tenkt på noe sånt.
Slem, elendig kvinne.
Flora!
Kom hit nå!
– Det var her, var det ikke, Flora?
Du var her med henne og du hørte meg komme. at jeg kom.
Derfor dvelet du i gangen. si det, Flora, si det!
- Jeg er alene.
Jeg er alene her inne.
- Vær så snill, forlat meg.
Etter å ha blitt vekket om natten
fra en søvn forstyrret av rare lyder som Jeg kunne ikke identifisere dem,
Jeg oppdaget at Flora var borte fra fra rommet.
Miles var også ute og gikk på denne sene timen, sengen hans sov ikke.
Så, mens jeg sto der, hørte jeg det en gang til
de lydene som hadde vekket meg.
Blys hus har mange lukkede rom, og det er i ett av dem det han var i en av disse,
i den øde vestfløyen, som den urovekkende natt
lydene trakk meg inn.
- Du fant oss, smart.
Applaus til Miss Cubberly.
– Det var noen andre her, hørte jeg dem.
- Å, du hørte oss, min kjære. Flora kilte meg.
Det er en forferdelig sykdom. BARN:
– Dere blir begge straffet for dette.
Og denne gangen vil jeg ikke være barmhjertig.
Jeg har fått nok av utfluktene dine utflukter.
- Og hva vil du gjøre med det, min kjære?
Vil du lenke oss til veggene?
– Og ikke mat oss med annet enn brød og vann mens
kryper mus på huden vår?
– Du skal piske oss med en katt -eller -ni -hale til
Er ryggen stripet og blodig?
– Du vil både være atskilt og innestengt til rommene dine.
Det blir ingen turer eller utflukter,
og ingen spill.
– Og hvor lenge skal vi være innesperret?
– Jeg skal etablere det etter hvert.
Du kan gå tilbake til rommene.
- Det har gått to dager, frøken.
Barna har fått sin straff, tror du ikke det?
Stakkars kjære.
– De er ikke fattige mennesker.
De provoserte meg bevisst til det straffe dem.
De visste at de tok feil, da de gikk inn det rommet,
gjør det de gjorde.
– Hva gjorde de som var så alvorlig?
- De observerte dem...
det beryktede paret med sitt begjær.
Er ikke det nok, fru Grose?
De var korrupte, begge to, Kanskje
hinsides forløsning.
- Å, frøken.
Jeg mente ikke å fortelle deg...
ikke på en stund, i hvert fall.
- Fortell meg hva?
- Om Luke og sønnen hans.
De er borte. Har de gått?
Gikk hvor? Hva mener du?
– Det var det som skjedde med Timothy sist torsdag.
Vi holdt det fra deg, frøken.
Ble han skadet?
- Vel, egentlig ikke vondt.
Det har med Master Miles å gjøre.
- Fortell meg hva som skjedde.
- Vel, han gjorde noe, jeg vet ikke hva,
til Timothy mens de lekte.
Luke sa at han fant sønnen sin i stallen halvparten ute
av hans sinn.
- Du mener redd?
– Livredd, frøken, for noe Mater Miles hadde gjort eller sagt.
Jeg vet ikke.
Timothy sa ikke hva som skjedde? suksess?
- Ikke for meg, frøken.
Og Luke ville ikke snakke om det.
Hun pakket kofferten og tok med lille Tim
og sa at han aldri ville komme tilbake til Bly.
– Spurte du Miles om dette?
– Ja, frøken, men han sa at han ikke kunne forstå
hvorfor skulle Timothy lage så mye støy fordi ingenting i virkeligheten
det skjedde.
- Å, det er ingenting for ham.
– Hva sier du, frøken?
– I dette øyeblikket, på rommet sitt, er han ikke alene.
Quint er der...
Peter Quint er med ham.
DAME. Å, frøken.
- Flora - - den kvinnen Jessel med den unge Flora.
Barn trenger oss ikke, kjære kvinne, de har dem.
Og Floras håndarbeid... har du sett dem?
- Å, det gjorde jeg, frøken. - - er virkelig bemerkelsesverdig.
– Å ja, det stemmer.
Det er ikke barnearbeid.
Dette er Jessels verk.
Det var hun som holdt nålen, ikke Flora.
Jeg tar ikke feil, fru Grose, jeg ser alt. Alle.
Alle sammen!
Hvis du kunne se det som jeg så det...
de uskyldige barna fordypet i deres visjoner
av de gjenopprettede døde.
- Jeg prøver å tro deg, frøken, men det gjør jeg ikke
sett hva du har.
– Nå, der oppe, snakker de til dem.
Jeg fortsetter, jeg vet, som om jeg var gal.
Det er et mirakel fra Gud at jeg ikke er det.
Det jeg så ville ha gjort deg slik,
men det gjorde meg bare klarere og mer
fast bestemt på å drive ut disse hulrommene.
Jeg skrev til Mr Fredericks og fortalte ham det til ham
det er helt nødvendig her.
Kan du se at dette brevet er publisert?
- Ja, frøken.
Han ga ham alle detaljene om spørsmål?
– Å nei, jeg turte ikke.
Hvis jeg fortalte ham hva som egentlig skjer her,
han ville trodd jeg var gal.
Nei, det brevet er en bønn, ikke mer.
Hvis han bare ville lytte til ham.
- Ja.
Ja.
Jeg forstår deg.
Villsvin.
Ja.
Ja, jeg kommer.
- Tsk, tsk, tsk.
Frøken Cubberly?
Å, frøken, jeg kom akkurat fra frøken sitt rom Flora.
Jeg er så bekymret for henne.
Han spiste ikke en matbit og jeg
Jeg vil at du revurderer straffen deres.
- Vel, hun er en helt frisk liten jente,
og han er ikke i ferd med å sulte.
– Nei, frøken, men hvilken nytte skulle det være?
fortsette fengslingen?
Vær så snill, frøken, jeg er virkelig bekymret for deg. hun.
- Ja, kjære, kom inn.
- Jeg kom for å fortelle deg at straffen din er over.
Du er ikke lenger begrenset til rommet ditt.
Miss Cubberly, leste jeg
en bok om en prins på 1400-tallet i Transylvania
som brukte en unik straffemetode.
- Miles.
Å nei, kjære, du må lytte, det er det fascinerende.
Da noen mislikte ham, beordret han
strippet og spiddet på en stang.
Han spiste ofte middag omringet av hans ofre.
En stygg fyr etter alle standarder, synes du ikke?
- Nå Miles, vi må stoppe dette.
Ordspill morer meg ikke lenger det morer meg.
Hva ville skje hvis onkelen kom ankomme nå?
Hva ville du fortalt ham?
- Om hva, min kjære?
- Hva skjer i dette huset...
om Timothy.
– Mener du å fortelle onkelen din at jeg var dårlig?
- Du vet nøyaktig hva jeg mener.
Å, Miles.
- Stakkars frøken Cubberly.
Vi har slitt deg gjennom mye, har vi ikke?
Å, min kjære.
Du er så blek i det siste...
så tappet for farge og så sliten.
Her, er det bedre?
Avslapper dette deg?
- Er det ingenting?
Er det ikke noe du vil fortelle meg?
Hva vil du fortelle meg?
– Men du vet hva det er å vite.
- Miles, vær så snill, tro meg, det gjør jeg ikke
Han vil at du skal lide alene.
Men du må stole på meg og det jeg forteller deg. av det jeg sier.
- Hvis bare... hvis bare jeg kunne...
- Hva, Miles?
Jeg vil gjøre alt for å redde deg.
– Jeg vil gjerne vite noe.
– Ja?
- Du snakker om å redde meg, men fortell meg,
hvem, kjære dame, vil redde deg?
- Å, frøken, jeg er Flora.
Jeg så henne akkurat fra vinduet, løp.
– Et barn ut av stormen?
Løper han hvor, i hvilken retning?
MOT Dammen, frøken. Mot dammen, frøken.
- Hva er galt?
- Miles, søsteren din er der ute i stormen.
Vi skal lete etter henne. Du blir her.
- Ja, selvfølgelig, frøken Cubberly.
Dessuten burde jeg ikke ha lyst til å bli gjennomvåt der ute.
En mann må være forsiktig med helsen sin.
– Mens vi dykker fremover,
Jeg turte ikke tenke på hva som lå foran meg til dammen,
fordi jeg var sikker på at kvinnen hadde meg snappet Flora fra meg
i en tid da den infernalske skapningen han kjente at jeg kunne slå opp
til barnet.
Og hva han kunne gjøre i dette sene og kritiske øyeblikket kritisk øyeblikk
det var en tanke jeg ikke orket.
Flora!
Kom tilbake!
FLORA:
DAME Flora.
– Flora!
Flora, hva inspirerte deg til å gjøre dette?
Hun klarte det på grunn av henne der ute!
Du så henne, ikke sant?
- Jeg så ingenting, frøken.
– Flora så henne, tydelig.
- Ta meg bort, ta meg bort!
Han hater meg!
Prøv å få meg til å si ting som de er ikke sanne.
- Fortsett, si det!
Innrøm at du så din dyrebare frøken Jessel.
Si det, Flora, si det.
– Jeg så ingen!
Det har jeg aldri gjort... aldri, aldri, aldri!
Jeg hater deg, du er grusom og grusom.
MRS. Å, du tok barnet for langt, frøken. med babyen, frøken.
Vi vet at frøken Jessel er død og borte, er ikke det sant, frøken Flora?
- Så fortell meg det, fru Grose.
Hvem var der ute og lokket den lille jenta mot ved hans død?
- Jeg hater henne, jeg hater henne.
Jeg hater henne.
Hvis bare...
MRS. Flora, kjære, kom.
Det er forferdelig, det er... - - - Kom igjen, shh.
Stillhet nå, stillhet.
Å, shh.
- Hun er hatefull.
Det er uverdig.
- Mester Miles?
Master Miles, åpne døren.
Master Miles, vær så snill å åpne døren.
Mr. Miles har låst døren, han svarer meg ikke. han svarer meg ikke,
han flytter seg ikke fra rommet sitt.
Og brevet han skrev til Mr. Fredericks, hun er borte.
Jeg er redd Mr. Miles tok den av spisebordet. bord i stua.
– Det spiller ingen rolle.
Overlat Miles til meg.
Har du pakket tingene til Flora?
- Ja, frøken.
Vi tar vogna ut i kveld.
– Og hva sier det om meg?
- Å, å, frøken, jeg...
Jeg tror ikke jeg burde.
- Fortell meg.
Du må fortelle meg.
- Han er redd for deg, frøken.
- Frykter du meg?
Ingen frykt for Jessel, ikke sant?
- Han sa ikke et ord om frøken Jessel,
men han sa de mest forferdelige ting... grusomheter, frøken,
om deg.
Hun brukte forferdelige ord som jeg ikke ante at hun ville visste.
- Takk Gud.
Dette rettferdiggjør meg.
- Det grusomme språket til det barnet?
– Men dette rettferdiggjør meg, skjønner du ikke?
Dette er ikke hans ord, men Jessels.
Og Jessel har mistet den nå.
Han prøvde å beseire henne ved dammen, men han tapte.
Og nå angriper han barnet.
- Jeg tar henne med til London, vekk fra dem.
- Så du tror det?
- Jeg tror det, frøken.
– Ta barnet raskt og gå.
La meg bli med Miles.
- Alene med gutten, frøken?
– Ja, kan du ikke se?
Han vil snakke med meg, frigjøre seg
og innrømme hele denne usle saken.
Jeg kan få ham til å snakke.
– Og hvis han tilstår, hva skjer?
- Da er han trygg.
Quint tapte.
De mistet de to, Quint og Jessel.
Gå nå, raskt, hent barnet.
La meg redde Miles.
Ser du det ikke, kjære fru Grose?
At nå er jeg den eneste i alt dette verden som kan gjøre det.
Farvel, frøken.
Farvel, Miles.
Mens stormen fortsatte
å storme Bly House, var det som om Miles og jeg var alene
i et stort treskip, midt i av heftige hav
og avskåret fra alle vennlige kyster.
Jeg satte kursen mot Miles rom med følelse av høy besluttsomhet.
Jeg visste at den største testen ventet meg.
at den monstrøse Quint ville gjøre sitt siste forsøk
denne natten, og at jeg må styrkes mot svakhet
av sinnet eller kroppen.
Guttens liv, hans sjel.
det var bokstavelig talt i mine hender.
Miles?
Vil du åpne døren for meg, Miles?
- Kom inn.
Døren min er alltid åpen for deg, unge dame Klumpete.
Liker du antrekket mitt?
Jeg tenkte jeg skulle kle meg riktig for tilfelle.
Og dette er en mulighet, vi er alene sammen med Bly.
Blir det bra med Flora eller er den kjære lille jenta syk? er liten jente syk?
– Flora blir bra.
Fru Grose brakte henne til London fra onkelen din.
Flora er i en følelsesmessig tilstand.
Han trengte å komme seg vekk fra Bly.
- Fra Bly?
Eller fra deg, min kjære?
- Hun er ganske lei seg.
Hun er ikke seg selv i det hele tatt.
London vil roe henne og gjenopprette henne.
- Det er jeg sikker på at han vil.
Jeg burde vel ha sagt hei,
men hilsen er kjedelig og ubrukelig
hvis de som drar kommer tilbake.
– Jeg tviler på at Flora noen gang kommer tilbake til Bly.
For henne er det ingenting annet enn tristhet.
– Og hva har Bly i vente for deg, min kjære?
– En utfordring.
En jeg må møte.
- Å, så vi er sammen.
Og for et merkelig par vi er, sier jeg.
Hvorfor ble du, frøken Cubberly?
Du kunne ha gått med dem.
- Jeg ville aldri forlatt deg her alene, Miles, det vet du.
- Alene?
Du er aldri alene.
Så hvem er med deg?
Mine tanker.
Min fortid.
Alle tingene i livet mitt er her
med meg, som jeg er med deg.
- Jeg er her som vennen din, Miles.
- Og jeg som din, min kjære.
Å, du var fantastisk for meg tvers igjennom. Alle.
Min nylige fengsling var selvfølgelig ganske verdig.
Jeg respekterer deg veldig mye.
Jeg må faktisk tilstå noe.
– Ja?
- Jeg er sulten.
Vi kunne ikke fortsette å snakke over te og kjeks?
Jeg liker veldig godt varme kjeks dynket i honning.
Vi kommer til å ha det veldig gøy oss,
er det ikke, kjære Miss Cubberly?
På en kveld som denne foretrekker jeg konjakk med te.
Jeg beklager at du ikke blir med meg.
- Greit, Miles, jeg blir med deg.
- Flink jente.
Her er du, min kjære.
En skål.
- For hva?
– For oss, så klart.
Vi to her i Bly på en stormfull natt. stormfull natt.
Til forholdet vårt.
Og hva har du å fortelle meg nå?
Jeg vet du har mye å si.
– Jeg vil snakke om sannheten, uten unndragelse.
uten verbale triks og uten dukking.
Av hva?
- Om det vi begge vet...
av det Flora visste.
- Spør meg hva som helst.
Du vil ha din sannhet.
Veldig bra.
Brevet jeg skrev til onkelen din...
tok du den fra spisebordet?
- Jeg har det, ja.
Og lese den?
- Ja, det var kjedelig. Det var kjedelig.
Ikke noe mer enn en sterk følelse
be onkelen min om å gå tilbake til Bly.
Jeg håpet på noe mer.
- Du hadde ikke rett til å ta ham.
– Hvem er du til å skrive dette?
Når du visste dette, visste du hvem onkelen min er må ikke forstyrres.
Dette er et kjedelig tema du vil ha diskutere med meg.
- Greit.
Skolen din.
For han ble sparket og det kan ikke være det innlagt på nytt?
- Fordi jeg sa noen ting.
– Bare dette?
– De anså det som tilstrekkelig.
- Hvorfor slapp de deg ut?
- Ja.
- Hvem fortalte han dem til?
– Spesielt vennene mine.
De jeg likte.
– Og de gjentok dem? - Ja.
Til de han likte.
- Og så sa han disse tingene som hun sa,
de kom endelig til din rektor?
– Til slutt.
– I brevet ditt ga du imidlertid ingen konkret begrunnelse for oppsigelsen.
– Jeg er ikke overrasket.
Jeg hadde aldri forventet at han skulle skrive ting jeg sa
på papir. Det er ikke sånn.
Er det mulig?
– Så de var feige?
- Jeg vil ikke gjenta dem for deg, kjære,
hvis det er det du leter etter.
Jeg vil ikke korrumpere deg.
– Så de var korrupte, ikke sant, for de andre barna?
Han lærte deg dem, gjorde han ikke, Miles?
som han lærte deg så mange andre ting.
Hvordan han lærte deg stygge ord og gjerninger.
Han korrumperte deg, Miles, gjorde han ikke?
Ser du det ikke? Han har laget deg hva du er.
- Vil du ikke la meg være i fred?
Jeg er lei av spørsmålene dine!
- Miles.
– Nei, nei, la meg være i fred.
- Miles!
Ikke løp fra meg, Miles.
- Hvorfor gjør du dette mot meg?
Forsøker han meg, prøver han å fange meg?
Hva får du ut av det?
Jeg er en venn, Miles.
Jeg er din eneste sanne venn.
Vær så snill, du trenger meg.
– Trenger du det?
Jeg hater deg.
Jeg forakter deg.
Ser du det ikke?
Du er en så dum kjerring!
- Han er her, ikke sant, Miles?
Akkurat her, i dette huset.
Fortell meg, Miles, fortell meg at han er her, ikke sant?
Si det, si det!
– Ja, ja, ja, fordømte kvinne!
Vil du høre meg fortelle det?
Peter Quint er her!
Nei, Miles!
Det vil ødelegge deg.
Miles, han vil kreve deg, hevde din sjel.
Han vil få deg til å like ham.
Miles, du klarer det...
du kan vinne, du kan bli kvitt ham for alltid.
Snu ryggen til ham, Miles!
Miles, avvis Peter Quint.
Kom til meg!
Til meg!
Å, Miles, du er i orden nå.
Her, kjære, kjære, kjære gutt.
Ingen!
Nok, nok!
Å, jeg beklager.
Jeg er virkelig lei meg.
Jeg beklager veldig. Jeg beklager.
Å, jeg beklager.
Jeg beklager.