- [Billy] Vill du se mig dansa, mamma?
- Kom igen, Billy.
Kom med mamma.
(gnisslande metall)
Åh, ja, ja, mamma älskar dig väldigt mycket.
Du är en väldigt bra pojke.
Och mamma vill se du dansar, men först måste vi gömma oss.
Vi måste gömma oss, Billy.
De kommer för oss.
Kom igen.
Du måste komma in här.
Kom igen.
Ja, kom igen.
Följ bara mamma just nu.
Ja, ge mig det.
Kom igen.
Ja, mamma älskar dig så mycket, älskling,
men du måste komma in här.
Du måste vara riktigt tyst.
Du måste bara vara tyst.
Kom igen.
Rör på benen.
Kom igen.
Du har det.
Snälla, Billy, snälla kom med mamma.
Kom nu.
Kom igen älskling.
Vi är nästan där.
Kom igen, den här vägen, den här vägen.
Kom igen.
Vi måste bara komma in här.
Vi måste bara öppna den här dörren.
Kom igen, dörr.
Vänta, Billy.
Vänta, Billy, jag måste öppna dörren.
Åh, här.
Åh, stanna där, Billy.
Stanna där, Billy.
(Helen grymtar)
Kanske den här.
Öppna den här dörren.
(Helen grymtar) (klapprar dörren)
Vi tar in dig, Bill.
Jag måste få in dig där.
(Helen grymtar)
Du stannar där, älskling.
Jag måste få in dig där inne butiken och öppna min dörr.
Åh, kom igen, älskling.
Kom hit.
Kom bara hit. Kom närmare.
Kom bara närmare.
Kom hit.
Kom hit. Kom närmare.
Åh, jag fattade det nu.
Jag förstår nu.
Kom igen, älskling.
Slåss inte mot mig.
Jag älskar dig.
Kom igen.
Du kan gå in där nu.
Komma in.
Gå in.
Gå in där, okej.
Och du bara stanna där.
Stanna bara där, älskling.
Åh, du stannar där tills mamma, tills mamma,
tills mamma kommer tillbaka för dig, okej?
Okej. (metall klingande)
(snyter) Mamma älskar dig så mycket, älskling.
Nu stannar du bara där inne.
Du stannar där, och du skulle vara riktigt tyst.
Du hör mig?
- [Sheriff Kinderman] Helen Shire.
(Helen flämtar)
Kom efter pojken.
(klapprar dörren)
(prydande musik)
- Du kommer härifrån.
- [Sheriff Kinderman] Ge oss pojken, Helen.
– Aldrig, (skrattar) han har gått bort.
Jag skickade iväg honom.
– Han kan inte ha gått långt.
Var gömmer du honom?
Sprid ut.
Han måste vara här någonstans.
- Jag sa gå härifrån.
Jag varnar dig.
Lämna oss ifred.
Min pojke hade ingenting att göra med de försvunna barnen.
Och du vet det.
- Han är djävulen.
- Nej, det är du.
Någon här är ansvarig.
Min pojke skulle inte ha gjort något sådant.
Det är en av er.
- [Sheriff Kinderman] Nu, Helen,
du vet att pojken alltid har varit problem.
- (skrattar) Problem?
Problem, sheriff?
Du, du, du menar problem som du?
- Vad pratar du om, kvinna?
- Åh, jag vet allt om dig, sheriff.
Jag vet allt om hur du verkligen är.
- Tänk på din tunga, kvinna.
- [Helen] Eller vad, kommer du att ta bort det från mig?
- Du är sjuk, kvinna.
Du och hela din familj är ett gäng sjuka,
och speciellt din pojke.
- Nej, han är min dyrbara.
Du har bara aldrig förstått honom.
- Han är Gömman.
Han är Hiden.
Han är Hiden. - Nej, kalla honom inte så.
- Han är huvudet. - Jag sa, kalla honom inte så.
Det är en av er.
Hela den här staden är, är, är ond.
Jag har lagt fyra pojkar i en låda
i marken tillsammans med min man.
Jag blir förbannad om jag förlorar min Billy.
Jag vet varför du är här. (skrattar)
Det är för att jag försökte stoppa vattenbolaget
från att översvämma denna stad.
Men vet du vad?
Jag går ut.
Jag tar det som är kvar av min familj och jag går.
Vill du sänka den här staden?
Vill du begrava den under sjön?
Du går vidare.
Jag vill inte ha någon del av det.
- Den där reservoaren skulle hända
med eller utan dig, Helen.
Det händer nu, för guds skull.
På natten, norra sidan av staden kommer att vara under vattnet.
Imorgon kommer allt detta också.
Du borde tagit pengarna, Helen.
Du skulle vara inställd för alltid.
- Det var vad det var för dig, sheriff, hela tiden, eller hur?
Det handlade alltid om pengar.
Du sålde våra liv och våra själar för vinst.
Tja, gissa vad?
Det här stället har ingen betydelse för mig längre.
Det är, det är, det är dött för mig.
- Och när den här staden dör, kommer mysteriet också att göra det
av de saknade barnen.
Det slutar här, just nu på den här gården med din pojke.
(Helen skrattar)
- Det är perfekt, eller hur?
Som om du skyller på min pojke, och då är du fri.
Är det vad det är?
- Jag har fått nog av dig kvinna.
- Jag varnar dig.
Jag varnar alla för er (skrattar).
Jag ska gräva ner det här i ditt huvud.
- Herregud, ta henne.
Hela familjen är ond.
- [Sheriff Kinderman] Vänta nu, Helen, titta.
Allt vi vill är att ta Billy centrum för förhör.
Det är allt.
Du kan komma också.
Inget kommer att hända.
Lägg ner det nu.
– Det här är min egendom.
Det här är fortfarande min egendom, och jag sa åt dig att gå ut.
Jag har rätt att försvara det.
– Ja, men du har ingen rätt
att blockera eminent domän,
och det är vad du gör här.
Så lägg ner det innan någon blir skadad.
- Om du kommer närmare, jag ska sticka det här i ögat på dig.
(spade dunsar)
(bultar på kroppen)
Du,
ni kommer alla att dö.
Jag förbannar dig.
Jag förbannar den här staden.
Jag förbannar er alla.
- Är hon död?
- Det är hon nu.
- Det är småstadsrättvisa.
(tänksam musik)
- Vad gör vi nu?
- Billy är i pumphuset.
- Okej, det här är vad vi ska göra.
Vi måste städa upp det här.
Vi måste städa upp det här snabbt
och få detta att försvinna för alltid.
- [Rådmannen] Ja.
- Ta Helen upp till pumphuset,
tynga ner henne med något, stenar, vad som helst,
men gör det bra, okej?
- Hur är det med Billy?
- [Sheriff Kinderman] Han är i pumphuset, eller hur?
- Ja.
- Okej, se till att han inte kan komma ut.
Du hör mig?
I morgon kommer de båda att vara det under vattnet och borta för gott,
tillsammans med resten av Hidden View.
(kuslig musik)
(kuslig musik fortsätter)
- Okej, är alla redo?
- Ja. - Ja, redo.
- Äh, bara en sekund, låt mig,
okej, fokus är bra.
Kolla, kolla, kolla.
- Okej, okej, jag antar att jag börjar?
- Du, varför inte, varför har vi ingen som presenterar dig?
- Ja, jag ska göra det.
Jag ska göra något i stil med, um,
Dennis Grayson är professor vid SCC och chef
från American Folklore and Legends Department.
Han är författaren till bokserien
"Varför vi tror" och "Var inte rädd."
- Mm-hmm. - Professor.
- Tack.
Vi är samlade här för att dyka djupare in i legenden
of the Hidden View Devil, aka the Hid.
Om du tittar igenom kursplanen,
legenden Hidden View Devil har sitt ursprung
tillbaka i slutet av 60-talet i staden Hidden View,
ligger nu längst ner av Hidden View Reservoir.
A, Hid är tänkt att vara kopplad till Billy Shire
från Shire Ice farm.
Han har tydligen vanställt sig själv,
antingen ha träben eller en träkostym.
Det bekräftades aldrig.
Men låt oss bara säga något hade väldigt fel med Billy
och/eller hela Shire-familjen.
Det fanns exempel på några saknade barn,
och Billy fick skulden.
Staden mördade hans mamma och låste Billy
i ett pumphus precis som reservoar skapades.
När översvämningsvattnet från floden steg,
Billy och hans mamma var borta för gott.
Så det är den grundläggande historien.
Legenden säger att Billy var skuldfri
av de försvunna barnen brott och spökar nu i en sjö
och omgivande skogar söker hämnd mot sina anklagare.
Under åren har människor försvunnit
medan han undersöker Hid-legenden.
Det har föreslagits att de föll offer för Hid
och nu kommer de själva att hemsöka området i evighet.
Så det är den förkortade historien.
Vad har jag alltid lärt mig?
- [Jake And Marla] Varje legend är baserad
(skrattar) om någon sorts sanning.
- Korrekt.
Det är därför vi kommer att försöka hitta sanningen
bakom Hid-legenden och inte bara undersöka
ännu en spökhistoria.
Kanske hjälper det oss att förstå varför folk tror
i spöken och andar och så vidare.
Låt oss dela med publiken vilka vi är
och varför vi har gjort beslut att gå med i detta uppdrag.
Marla, varför börjar du inte med det?
- Okej, jag är Marla Wykoff.
Under en semester i Salem,
Jag började göra mycket forskning om häxprocesserna,
och jag var så fascinerad av häxkonstens historia,
och, um, jag började komma till den mörkare sidan av litteraturen,
Edgar Allen Poe, Mary Shelley, H.P. Lovecraft.
Och förra året jobbade jag på ett paranormalt dokudrama,
vilket var fantastiskt.
Jag laddade upp den till YouTube.
Och det håller på att förvandlas till den här saken, "Död luft".
Um, så... Vänta, du är "Död luft"?
- Ja, det är jag, "Död luft" med din värd, Marla Wykoff.
Så, um, ja. (Samantha skrattar)
Jag gick från en engelsk huvudman till en YouTuber,
men jag vet inte,
Jag, (suckar) Jag har aldrig riktigt trodde på spöken till att börja med.
Jag tyckte deras berättelser var intressanta,
särskilt deras ursprung, varifrån de kom.
Men det ändrades.
Eh, en kusin till mig, vi gick över till hans hus.
Han sa att det var hemsökt av den här kvinnan, Miss Micks,
som gick bort, och hennes katter åt upp henne.
- Oj. - Um.
- Vad? - Ja, eh, eh, lyssna.
Jag fattar. Katter måste äta.
Jag, det är tragiskt, men du vet.
Jag, (suckar) Jag vet, men vi diskuterar
att där hade det funnits det här spöket,
och jag övertygade honom att ta ut sin Ouija-bräda.
- [Samantha] Åh, nej, du bad om det.
- Ja, det är, i efterhand,
borde förmodligen (skrattar) inte ha gjort det.
Men det hände ingenting först.
Det, du vet, det var, det var inte lyhört.
Och min vän fick verkligen av och började svär på den.
Och sedan bam, alla fönster öppnades, huset skakade,
och brädan började sväva från marken.
Um, så ja, jag menar, eh, vi hörde det alla.
Vi kände det alla.
Vi såg det, så (skratt) den kvällen var verkligen
när jag gick från att inte tro till att tro,
och det var då jag började forska mer
om andar och livet efter detta.
Och jag, jag började verkligen dyka djupare in i hemsökelser.
Och jag tror mycket på att dessa andar är det
i mycket smärta, och de är bundna till denna jord
på grund av det, och om jag kan hitta något sätt att släppa dem
från den smärtan och hjälp dem att gå vidare i livet efter detta,
de kan äntligen vila.
Och det är därför jag tror på det Billy Shire var mycket kränkt
och sitter nu fast här.
Och tills vi släpper hans ande från all denna smärta,
han ska fortsätta hemsöka och terrorisera denna stad.
- Hmm.
(knacka med fingrarna)
- Så här är jag.
- Spökviskning.
- Jag är ja. (skrattar)
- Okej, Jake, låt oss höra varför du är här.
Det är absolut inte för pengarna.
- Nej. (knacka med fingrarna)
Jo, jag menar, det är en spelning.
Jag är en filmare.
Du vet, jag behöver bara en kredit till.
Och det kan jag, jag fick alla poäng jag behöver vara
härifrån och på väg,
men nej, det är det inte, det är det inte riktigt.
Det var, öh,
det var för att jag såg ett inlägg.
Uh, jag gick genom, den där läskiga stigen i skogen
från norr till söder, um, och min telefon ramlade ur fickan.
Och jag gick för att hämta den,
och, eh, meddelandefliken var öppen, höger,
till, till, eh, den här annonsen för detta,
så vad som helst, eller hur?
Men, du vet, den dagen, (suckar)
Jag tänkte mycket på min vän Dave.
Det var ettårsdagen av hans död,
så jag, jag vet inte.
Jag tänkte att det kanske var det något slags tecken eller något.
- [Dr. Grayson] Så, tror du på spöken?
- Tror jag på spöken och livet efter detta?
Eller är det inte annorlunda, inget mer
än bara en uttorkad ekorre vid sidan av vägen?
Jag har en till dig.
Så jag, eh, Dave och jag brukade prata
riktigt sent in på natten.
Det är för att han var, um,
han kunde inte sova på grund av medicinerna han fick.
Så natten till hans död,
Jag fick ett samtal vid, typ 4:00.
Eh, jag tog upp den,
och allt jag hörde var
syrsorna utanför mitt fönster.
Jag hörde syrsorna genom telefonen.
Jag var inne i huset.
Jag hörde syrsorna som var utanför.
Och jag sa, "Dave."
Inget svar.
Och nästa dag berättade de för mig
att han dog precis när jag fick det samtalet.
Så, eh, du vet, om det är något med den här Hid-grejen,
eh, jag skulle gärna vilja ha den på film.
- Okej, Sam, du är uppe.
- Hej, jag heter Samantha Tuttle,
och jag har varit en del av Professor Graysons avdelning
i ungefär fem år nu.
Jag undervisar i modern häxkonst och underjordiska kulter
på college, och jag är här som en del av forskargruppen.
Så min bakgrund började när jag var tonåring.
Vi brukade hänga i skogen, konstigt nog,
runt en liten reservoar med ett staket runt den
uppsatt med skyltar som Keep Out, Private Property.
Och det var en del av en gammal sten stenbrott som heter Chimney Rock,
som fått sitt namn av detta, eh, sten som stod ut
ut från toppen av berget.
Och det hade målats vitt för flera år sedan
och enligt uppgift markerade en plats
där demoniska kulter skulle komma och utföra ritualer.
Så jag och mina vänner trodde bara att det var det
någon konstig påhittad historia,
och vi skulle ofta gå där uppe och umgås eller festa.
Så en natt är jag och en flickvän på väg upp dit,
och när vi kommer till toppen ser vi ett hål i staketet.
Och trots tecknen bestämmer vi oss för att gå igenom det,
när vi ser en eld i fjärran,
och vi tänker att det förmodligen är det våra vänner har en fest.
Så när vi är på väg dit,
vi ser dessa människor, och de står runt elden,
och de är klädda i denna konstiga dräkt,
och de bär dessa saker på huvudet,
som horn eller något.
Så vi bestämmer oss för att gömma oss bakom buskarna,
och vi lyssnar på dem, och de skanderar.
"Vi har ögon över huvudet.
Vi har ögon över huvudet."
- Oj.
- Ja, så det var galet.
Det var som att vi tittade på en scen
från filmen "Race with the Devil".
Äh, så i alla fall, så min vän ställer sig upp.
Hon går för att kliva fram.
Hon knäpper en pinne.
Dessa människor stannar, de vänder sig,
och de tittar åt oss.
Jag tittar på min vän.
Hennes ansikte blir vitt som ett spöke och hon skriker: "Kör."
Men här är grejen,
Jag kunde inte springa för den dagen
Jag slutade stuka min fotled på landhockeyträning.
Så jag hade en av de där plastkängorna på mig.
Så jag kunde inte springa.
- (skrattar) Herregud.
- Alltså en av dessa boogeymen springer nu rakt mot mig.
Och jag gör det enda jag kan komma på.
Och jag dyker in i en taggbuske, stoppar ner huvudet,
krypa ihop som en boll, och jag bara stannar där.
- Herregud. - Ja.
Jag menar, jag var så rädd att höra alla dessa röster runt mig,
fotsteg runt omkring mig, men jag kunde inte röra mig.
Jag hade kramp, men jag kunde inte röra mig
tills nästa dag då, när solen gick upp,
sen traskade jag hem.
- Fick du veta vem de var?
– Nej, men jag ska säga dig att jag verkligen inte tänker
att dessa var något ont varelser på långt håll.
Jag tror verkligen att det här var människor
som jag skulle se varje dag.
Men jag tror att de var en del
av något mycket olyckligt.
Så jag började forska och intervjua vem som helst
och alla jag kunde.
Och så, äntligen, kom jag på min bok
kallad "Skorstensklippkulten".
- Det är vad jag pratar om.
Monstren där ute är riktiga människor,
inte spöken och demoner.
- Så du tror inte, professor?
- Nej.
Nu säger jag inte att det inte finns oförklarlig energi
eller en andekänsla som i Jakes analys,
men det förefaller mig som om dessa berättelser och legender,
de, de pekar mer på en person
eller en person skapar en berättelsen och sedan förvandla den
till något som växer av sig självt.
Jag lutar mig mer mot Jakes analys.
Vi är inget mer än bara en uttorkad ekorre
på, vid sidan av vägen.
- Det är en bummer.
- Jag menar,
Jag försöker inte krossa någonting, Marla.
Jag försöker bara förstå.
Det är inte bara en, en, en berättelse eller legend.
Det är, det är ett, det är, det är ett olöst brott.
En, vi har ett mord eller flera mord.
Två, vi har en stad begravd under en sjö.
Och tre, vi saknar tonåringar som går tillbaka till 60-talet
utan något att skylla på andra än Billy Shires spöke.
Kom igen, om något annat är det, det är,
vi kan lysa upp detta.
Kanske hemligheterna här, (knacka med fingrarna)
vi kan upptäcka dem.
Så jag har säkrat en stuga vid sidan av den gamla parken
precis vid sjön, och jag ska inte ljuga,
det ser ut som ganska grovt boende,
så se till att packa varmt.
Och med det sagt, låt oss avsluta det här,
och om något dyker upp eller om någon av er ändrar uppfattning,
Vi ses alla nästa vecka.
- Ja, låt oss göra det.
– Jag mår bra. - Ja, vad kan hända?
- [Marla] Hur mycket längre?
– Jo, vi tappade vår GPS, så den måste vara nära.
- [Marla] Vad? Varför?
- [Dr. Grayson] Det är en död punkt.
Vi är i dalen mellan två åsar.
(motorn brummar)
Oroa dig inte, vi är på rätt väg.
Vi letar efter en skylt för Pickets Bait and Grocery.
- [Jake] Bete och mat, så de är utbytbara?
(insekter kvittrar)
- [Dr. Grayson] Då måste vi träffas
med en kille som heter Henry.
Han kommer att släppa in oss.
- [Jake] Så den här parken eller vad som helst, den är inte stängd?
- [Dr. Grayson] Ganska mycket.
Vad jag förstår,
det finns några stugor som du kan hyra.
Sjön drabbades av torka och algblomning, så-
- [Samantha] Åh, det finns ett tecken tror jag.
- [Dr. Grayson] Öh, ja, det är det.
- [Marla] Hej, jag har ingen mobiltelefontjänst.
- [Dr. Grayson] Som jag sa, dalen.
- [Jake] (skrattar) Den gamla ingen mobiltjänst?
Vad är detta, en lågbudget skräckfilm eller vad?
(tänksam musik)
- [Henry] Är ni redo?
- Ja. - Ja.
Jag tror att det är den där.
- [Henry] Ja, precis där.
(fotspår plötsligt)
Här har du.
Här är ditt välkomstpaket,
(låda dunkar)
broschyrer, kartor, göra och inte göra, sådant vi pratade om.
Det är allt där inne.
Ta en titt.
- Är det här den bästa stugan du har?
– Det här är den bästa stugan som vi har här.
Den har ett tak.
Det läcker inte.
Den är elektrisk.
Åh, det påminner mig om att elektrisk, när vinden blåser,
ibland slår den sönder brytaren.
- Mm-hmm. - Det händer,
du måste bara gå ner till bruksgarderoben
eller bruksstugan på vägen.
Det är på väg in.
Hur som helst, finns det en till
av er kommer eller något?
- Ja, Jake, han gick och kollade på sjön.
- Okej.
- Gör du det här mycket, som att sätta upp folk i-
- Äh, jag har hanterat det för piketterna ett tag,
bara ta hand om egendomen.
- Piketer?
- Ja. - Så vem-
- Carlton och, eh, Sarah Jane Pickets,
Jag tror att de köpte den 78, 79.
Och de försökte göra en sjöresort av det.
Men, efter torkan, du vet,
det blev en festplats.
Och pumphuset finns fortfarande kvar.
Det är ovan jord nu.
- [Marla] Åh, shit, kan du se det?
- [Henry] Ja, du kan se det.
Jag menar, eh, jag skulle inte gå kikar runt där eller så.
Det finns inte så mycket att se där.
Jag skulle hålla mig borta därifrån om jag var du.
Och, um, de körde upp det
tills, um, (skrattar) den förra killen blåste av sig huvudet, så.
- Vad? - Åh.
- [Henry] Ja, det finns många spöken
och sånt här, alltså.
- [Marla] Vet du något om Billy Shire?
(Henry skrattar)
- Wow, du går direkt efter det, va?
- [Marla] Ja. (skrattar)
– Ja, jag menar, jag, jag vet inte om någonting
om ryktena och alla promenader, du vet, dockor
och saker, men det finns många konstiga saker
som pågår här.
Jag hade en incident, du vet.
Jag trodde jag såg den där Cindy Lou-karaktären.
♪ Det finns inget kvar att säga längre ♪
♪ Försök lämna mig för att gå min väg ♪
♪ Kan inte ens hålla mig över golvet ♪
♪ Kan inte fatta att jag är på väg ♪
(klapprande dörr) (bil pipar)
(motorn brummar)
(ficklampan klirrar)
(insekter kvittrar)
- [Röst utan kropp] Jag sa till min mamma att jag inte skulle vara sen.
Jag sa till min mamma att jag inte skulle vara sen.
(motorn brummar) (insekter som kvittrar)
(Billy skrattar)
Jag sa till min mamma att jag inte skulle vara sen.
- Vet du vem Cindy Lou är?
- Ja, hon var Billy Shires pappas älskare
hm, som sköts till döds ensam och.
- [Marla] Så kommer du ihåg, typ,
några detaljer från det, eller?
- Ja, de hittade henne i en ismaskin, eh,
med benen blandade.
- (fliftar) Jösses. - Så,
det var lite grafiskt
och detaljerad. - Shit, när var det?
- Det var, eh, juldagen 1967, tror jag.
Ja. - Åh.
– Inte särskilt festligt. - Wow.
- Inte alls. - Ja, det var, um,
ett mord-självmord är vad de sa att det var
med, eh, med maken, tror jag.
Jag vet inte vad som hände den kvällen med den där Cindy Lou.
Men ända sedan dess har mitt ben bara inte varit rätt.
Läkaren säger att det är en nervskada
det gick upp och ner, så i alla fall.
Jaha, lycka till med allt.
- [Dr. Grayson] Tack för välkomstpaketet.
- Åh, ja, inga problem. - Jaja.
- [Samantha] Tack.
- Äh, åh. - Du har det,
fick den saken?
- [Dr. Grayson] Ja, ja, varsågod.
– Där går vi nu. (pappret prasslar)
Bra? Bra, okej.
Njut av. - Tack.
- Tack. - Tack.
- [Marla] Vad fanns i kuvertet?
- [Dr. Grayson] Öh, 400 dollar.
- För detta?
- Nej, eh, 100 var för hyran.
Men resten var för grejer
att han har hittat arbeta här genom åren,
som, eh, polisrapporter, lokala klipp, sånt.
- Min kille har varit upptagen.
- Okej, låt oss titta på allt det där senare.
Låt oss gå ikapp Jake
och, och, eh, kolla in sjön innan det blir mörkt.
- Ja. - Ja.
- [Dr. Grayson] Äh, för bort.
(påsen klapprar)
(fotspår plötsligt)
(fåglar kvittrar)
- Okej.
Hej killar, välkommen tillbaka till "Dead Air."
Det här är din värd, Marla Wykoff.
Uh, idag har vi ett riktigt speciellt avsnitt.
Så vi är på plats på ett superhemsökt,
hm, supermystisk plats.
Okej.
Välkommen tillbaka till "Död luft".
Jag är din värd, Marla Wykoff.
Vi är på en supercool plats den här veckan.
Vi utreder Billy Shires död
och hans mor, som var felaktigt mördad av staden.
Billy ansågs vara demonisk, eh, och besatt.
Jag tror inte att det är sant.
Jag tror att det här var en pojke som var orolig och utstött,
och hela staden täckte upp
hans hemska, hemska mord.
Så vi bor i en stuga
det är väldigt, väldigt nära det hemsökta.
Många iakttagelser har rapporterats i det här området,
vilket är helt galet.
Så jag ska ta dig på en snabb rundtur
av vår lyxiga stugvistelse det är definitivt hemsökt.
Okej, låt oss ta en titt.
Så vi har våra superläskiga,
supergammal, eh, inspelning enheter här, definitivt hemsökta.
Vi har dessa iögonfallande tomma flaskor.
Vad fanns i dem?
Jag vet inte, men vi får reda på det, kanske, kanske inte.
Och vi har vår darttavla, vår spöklika lampa.
Och titta på det här.
Om du är en millennial som jag,
du vet vad det är, men om du är Gen Z,
du kan ha svårt.
Det kallas fast telefon.
Jag vet.
(telefonen klirrar)
Definitivt hemsökt.
Vi har ett läskigt racket och läskiga gardiner,
och skridskor, du vet,
för det fanns en enorm, um, ispackning, um, industri
i området, så ispackning var ett viktigt sätt
att de tjänade sina pengar.
Och vi har vår vackra mysiga gobeläng
och vår ännu vackrare professionella synsk.
- Cindy Lou.
- Cindy Lou. - Ja.
- Cindy Lou, ifall ni inte visste, hade
en affär med Helens män.
Så jag vill inte förstöra något,
men hennes död, ooh, vacker, ganska äcklig.
Det involverar en, eh, en ismaskin, men vi kommer dit.
Och ja, det här är alla filerna
som vi har gått igenom.
Så vi har, du vet, en bild på den här reservoaren, eller hur?
Så staden ville att Helen och hennes son skulle lämna
eftersom de ville översvämma hela staden
och skapa en reservoar.
Eh, hon ville inte göra det, ja,
så till denna dag, Helen och hennes son, det är Helen,
de saknas fortfarande.
Så deras kroppar har aldrig gjort det hittats, vilket bara är galet.
Um, vi har en så fantastisk synsk
som kommer att göra den bästa seansen någonsin, whoo-hoo.
Och en professor som kommer att bli
chockad, bestört och blåst bort.
- Inget av ovanstående.
- Han är en sådan Debbie Downer.
Jag kan fan inte, herregud, ah.
Men han kommer att vara som, när jag har rätt, som, "Oh, well."
Du är skyldig mig en drink.
- Och vad händer om jag bevisar att du har fel?
- Äh, det kommer inte hända
för det kommer bara inte att hända.
- Okej, okej.
- Okej, så popquiz,
vad är det räddaste du någonsin varit i ditt liv?
– Jag har inte varit rädd för någonting.
Jag menar, ända sedan jag var ung,
Jag visste bara att det fanns förklaringar till allt.
Jag har sett magiska trick.
Jag har sett strategierna,
vetenskapen bakom de magiska tricken.
Jag har aldrig blivit blåst.
Jag har aldrig blivit chockad.
Jag har aldrig varit rädd.
Jag kände till och med läskiga filmer, skräckfilmer,
de var inte verkliga.
- [Marla] En sann vetenskapsman.
– Allt är bara rök och speglar.
Det är allt det är.
- [Marla] Vet du vad?
Han är åtminstone konsekvent, mina damer och herrar.
(insekter kvittrar)
- Säger här, sedan reservoarens start
1968 i december omkom 12 personer
eller försvunnen efter att ha varit i ett område av Hidden View Lake
eller omgivande campingplatser.
År 95 krokade en fiskare en känga
med en mänsklig skelettfot i den.
Senast kända incident var 1999.
Journalisten Timothy Sullivan försvann,
eh, sågs senast i augusti det året
efter att ha intervjuat Sarah Jane Pickets
om Billy Shires berättelse.
- Det är det namnet igen, Pickets.
(pappret prasslar)
Här, det är här.
Det är råmaterialet från den intervjun.
– Hur har du Wi-Fi?
- Jag gör inte.
Jag har satellit 4G-data om detta.
- Kan jag få det?
- Kan du inte bara... För jag, jag måste-
- titta på filmen?
Här.
- Varför kallas Billy Shire för Hidden View Devil?
För bara en djävul skulle göra det mot sig själv.
Det är därför, sticka sina egna ben i torris
tills de dör, bara för att ersätta dem med trä.
Det är en demon.
Inte konstigt varför han blev mobbad.
Nej, han var ingen liten pojke.
Tja, i hans sinne kanske men inte i hans kropp.
Han var stor, gänglig.
Hans kropp blev konstig, liksom inte normal
genom åren. (kuslig musik)
Hans huvud var stort, deformerat, en fyrkantig låda
med långt, trådigt hår.
De säger att det växte en demon inuti honom,
och han kom tillbaka för att terrorisera denna stad.
Man kunde höra hur han gnisslade runt skogen skriker,
"Vill du se mig dansa?
Vill du se mig dansa?"
Och hör du det är du klar.
Det finns många torterade själar springer runt i dessa skogar.
Och om du ser en, kommer du att drabbas av samma öde.
Tro på det.
Om du tror på Gud,
då måste du tro på Djävulen.
– Så Hid är en sju fot hög docka
med ett fyrkantigt huvud av trä?
Ska det vara läskigt?
- Sluta.
– Det är en intressant historia.
- Vad menade hon, liksom, lida samma öde?
– Fantommisär, det har jag hört talas om.
- Fantommisär, vad är det?
– Det är andens lidande.
Det hoppar ibland in i vittnet.
Det är som när en amputerad tappar en lem.
De kan fortfarande känna det som om det fanns där.
Den där killen som tog oss hit,
han sa att, efter att han såg Cindy Lou,
han började få nervskador i benen.
- Så, för att han såg Cindy Lou...
- Du vet, Cindy Lou hittades i en ismaskin
med benen markerade.
Är vettigt.
- Så jag ska få splitter eller något
om jag ser den här Hid-grejen?
- Herregud.
(pappret prasslar)
- Du förstår, det är därför jag känner
som detta är mer av en demonisk varelse
och inte Billys ande.
Ett spöke förändras inte i form.
(pappret prasslar)
– Det förstår jag inte.
Som, vad menar du att ett spöke inte, liksom, formskiftar?
– Jag menar, dessa rapporter säger att den så kallade Hid,
det dyker upp och förföljer området.
Och du vet, det verkar som alla dessa olika enheter
som Billy, unge Billy, Billys far, Cindy Lou,
Shane Dakota, vaktmästaren
som tog livet av sig på fastigheten.
- Mm-hmm.
- (suckar) Du vet, det jag säger är,
om detta verkligen vore Billys ande, det skulle bara vara Billy.
Det skulle inte vara alla dessa andra enheter.
- [Marla] Okej.
- Det är därför jag känner för det är något mer demoniskt.
- Men hur är det med den där självmordsskogen i Japan?
- Åh, Trädhavet?
Aokigahara.
Eh, ja, självmordsskogen.
Folk åker dit för att begå självmord
och spöka i skogen för alltid.
Så antagligen, ja, det kan finnas massor av spöken.
– Som, spökena som finns där finns, är stilla
vem de ska vara, men de är bara fångade där.
Och något som är mer demoniskt,
tar det formen av någon annans ande?
Är det, det är därför det har funnits
så många olika iakttagelser genom åren?
- Det kanske bara är skitsnack.
Jag menar, spöken är lätt att sälja.
- Så det här är bara något "Scooby-Doo"-avsnitt,
och vi kommer att upptäcka elaka, gamla Mr Green Jeans bakom en mask?
Jag menar kom igen.
– Jag menar, det jag säger är att det händer saker.
Folk går vilse i skogen.
Människor drunknar.
Det betyder inte att det är någon ond ande eller spöken.
Det är bara-
– Varför är du så avvisande?
- Jag menar, jag säger bara, tills jag ser några bevis,
precis framför mig lutar jag åt vetenskap.
- Okej, okej, om allt är BS-
- Då gör vi det.
- Vänta, va?
- Tja, om du tror att det är BS,
sen ska vi försöka prata med Billy.
- Vad pratar du om?
- Är vi redo?
(Pennan klirrar) (pappret prasslar)
Genom djupets mysterier, av östers kraft,
och i nattens tystnad,
Jag frammanar dig, du bedrövade ande,
att presentera dig själv här (harklar halsen)
och uppenbara för mig orsaken till din olycka.
Får du något?
(insekter kvittrar)
- [Marla] Nej, gör det igen.
- Okej.
Genom djupets mysterier, av östers kraft,
och i nattens tystnad,
Jag frammanar dig, du bedrövade ande,
att presentera dig själv här och avslöja
för mig orsaken till din olycka.
(fåglar kvittrar)
- Hör du det?
- [Dr. Grayson] Hör vad?
- Är det en fågel?
Vad är det där?
(fåglar som skriker) (insekter som kvittrar)
(pappret prasslar)
- Tror du att de har några spel här?
- Åh. - Ja, de har spel.
Titta, de har monopol,
Axis och Allierade.
- [Marla] Åh, det låter kul.
- De fick, eh, (lådor klapprar)
tejp. - Vad är det?
- [Marla] Scotch, vänta-
- Tejp.
- [Marla] Okej.
- Och, eh. (pappret prasslar)
- Vad finns där inne? - Vad är det där?
- Det finns en (skrattar)- - Låt mig se det.
Eh, ja, det är en smidig jackdocka.
Det måste finnas fler bitar någonstans.
Ja.
- Äh, en skogshuggardocka?
- Eh, oh, nej, det är en tunn jackdocka.
Så, eh, låt oss, eh, låt oss se.
Detta, och stoppa in det här.
(kameraljud) (knarrande trä)
Ja.
Något, något sånt här, och sedan.
(dockan klapprar)
- [Marla] Åh, ärligt talat, det är ganska coolt.
Det är lite läskigt.
jag vet inte.
Vad tycker ni?
- Ja. – Vi kanske borde använda den
i seansen.
Vad tror du?
Vad tycker vår expert?
- (suckar) Ärligt talat, jag, jag, jag vill bara fokusera
på att sätta ihop dessa bitar lite mer.
- Tja, låt mig se vad som finns i det här bandet.
(maskin klirrande)
(band surrande)
- [Talare] Jag kan inte omvända mig för mina synder längre
inte heller be om förlåtelse.
Jag har bjudit en man som jag en gång beundrade,
bara för att upptäcka det sanna ondskan som bodde inom honom.
Nu sitter jag kvar med eländet i mina handlingar.
Billy kommer till mig oftare nu,
och jag kan inte längre bekämpa honom.
Jag har täckt för Kindermans synder för länge,
och jag har tappat bort mig själv i processen.
De omärkta gravarna
den linjen Hidden View har blivit min grav.
Må Gud förbarma sig över min själ
när jag lämnar ett helvete för att komma in i ett annat.
(band surrande)
– Det är definitivt ett självmordsbrev.
(klicka på knappen)
- Ah, det verkar som
som om du inte är den enda som tänker så.
Uh, enligt dessa rapporter,
en detektiv Sawiski intervjuade Mrs Shire
innan hon och Billy försvann.
- [Marla] Jag menar, han ger i princip upp sheriffen.
De visste att Billy var oskyldig,
och de dödade honom och modern.
Nu, de försöker, försökte dölja det.
Och (suckar) jag vet inte. (pappret prasslar)
Jag är, jag är verkligen nyfiken.
Du sa att du hade den där intervjun om dig?
(mugg klirrande)
- [Det. Sawiski] Jag är mycket ledsen för din förlust.
- Tack, detektiv.
- Jag, eh, jag kommer inte att ta upp mycket av din tid.
Jag vill bara knyta ihop några lösa ändar.
- Lösa trådar?
- Ja, det verkar
att din familj har sett mycket smärta.
– Gud ger dig det han vet att du kan hantera.
- Tja, ärligt talat, om jag gick igenom det du gick igenom,
Jag vet inte om jag ens skulle tro på Gud.
- Vad var det du ville fråga mig, detektiv?
Sawiski, är det?
- De kallar mig Whisky, frun.
- Det är charmigt.
Min Thomas var kär i drinken.
- [Det. Sawiski] Mrs Shire-
- Åh, snälla, ring mig Helen.
- Helen, enligt polisrapporterna,
din man var inblandad i ett mord-självmord,
men något verkar helt enkelt inte helt rätt.
- Detektiv, min man var en underbar försörjare,
men han var en hemsk make.
Sakta, när vi förlorade våra pojkar,
han vände sig till att dricka, och horor, och ja.
- [Det. Sawiski] Så Cindy Lou var-
- Åh, hon var hans hora.
Jag kan försäkra dig om att de inte var kära.
Thomas försökte bara lindra sin smärta.
Han, han använde sprit och, och, och horor.
- [Det. Sawiski] Så du visste det?
- Det är en liten stad, detektiv.
Alla visste.
- När du kom dit var de döda?
- Han var uppenbarligen,
men Cindy Lou, hon levde fortfarande och pratade.
- [Det. Sawiski] Sa hon vad som hände?
– Nej, hon babblade bara, horan.
Horan bara babblade.
"Jag sa till min mamma att jag inte skulle vara sen.
Jag sa till min mamma att jag inte skulle vara sen."
Hon sa det om och om igen och om igen.
Jag tror inte ens att hon var medveten om att jag var där.
- [Det. Sawiski] Hade din man några fiender?
(Helen skrattar)
- Kinderman.
- [Det. Sawiski] Sheriffen?
- Ja, den där uttorkade snopklumpen.
Det var en nepotism när den var som bäst.
Men det är vad man gör med ett problem i en familj.
Du sätter den i en maktposition
så ingen kan göra något åt ​​det.
- Nu, Kinderman Sr., var han inte en domare?
– Hela familjen var någon slags mässing.
Om du vill hitta källan till det onda, börja där.
Och han hade det också för min pojke.
- Jag förstår.
Låt oss prata om Billy.
- Honom då?
Han har ingenting med något av detta att göra.
- [Det. Sawiski] Tja, säger Kinderman här
i sina anteckningar att Billy var misstänkt
i din mans olycka.
- Det var ett missförstånd.
- [Det. Sawiski] Var inte Billy utstött från skolan
för att ha hotat sin lärare?
- Ja.
Det var ett missförstånd.
(pappret prasslar)
- [Det. Sawiski] Okej, låt oss se här.
Billy berättade enligt uppgift för sin lärare
att han skulle skära av hennes huvud
och posta den till sin mamma i en hattask.
Vad var det för missförstånd?
– Det var en tårtlåda, detektiv, inte en hattlåda.
Min Billy älskar sin tårta.
- [Det. Sawiski] Ser du inga problem med det, frun?
– Nej, han försvarade min heder.
Berättelser flög runt i stan om hans far.
Hans lärare sa saker om mig.
Han gjorde vad vilken god son som helst skulle göra.
Du förstår, jag har inte bara en underbar son.
Jag har en bästa vän.
- [Det. Sawiski] Kan jag prata med Billy?
– Nej, han mår inte bra.
Han är sjuk. Han vilar.
- Fru, vad hände med dina andra pojkar?
- Åh, låt oss se.
52, Junior, hoppade han ut på baksidan av en pickup
för att få sin hatt, som hade flugit iväg.
Nåväl, han halkade och han slog huvudet i stötfångaren.
54, Robert, föll han i botten av en saltlaketank,
och han sjönk till botten. (suckar)
- Varför simmade han inte bara ut?
- Detektiv, har du någon aning
hur kallt är vattnet i en saltlaketank?
Hans kropp blev chockad i samma minut som han slog i vattnet.
(pappret prasslar)
57 red Jeffrey på baksidan
av hans vän Eddies motorcykel.
Eddie var full.
Han träffade en trottoarkant.
Jeffrey flög iväg och han bröt nacken
på en parkeringsförbud-skylt.
Eddie kom undan med det också.
Han berättade för domaren, han berättade för domaren
att Jeffrey hade kört.
Jag är säker på att han lever i sitt eget helvete.
Och James, (suckar) ja, det var 1963, och han hängde sig.
Jag vet inte varför.
Han brukade säga att han såg saker som monster.
Jag, jag vet inte.
jag vet inte.
Men vet du vad?
Jag tror att det var drinken.
Jag tror att det smälte bort hans hjärna, precis som hans fars.
Och tyvärr knöt han inte säcken rätt.
Så de säger att hans kropp bara svängde
fram och tillbaka, fram och tillbaka.
(pennetsning)
- Så det återstår bara Billy.
- Ja, han är allt jag har kvar,
och ingen kommer att skada honom längre.
- [Det. Sawiski] Mer?
- Ja, ingen förstår Billy.
Han är speciell.
Han är väldigt speciell.
- [Det. Sawiski] Fru, jag tror att jag har tagit upp tillräckligt
av din tid.
(mugg klirrande)
- Kinderman skickade dig, eller hur?
Han är en lögnare.
- Tja, jag undersöker det också, frun.
- Så, hej, detektiv, hur gjorde jag?
Klarade jag provet?
- Ja, mrs Shire,
antingen är du världens starkaste kvinna
eller en briljant sociopat.
(Helen skrattar)
- Jag hittade dem, detektiv.
Jag dödade dem inte.
Thomas kunde inte stå ut med skammen
han förde på vår familj.
Så han tryckte in Cindy Lou i ismaskinen,
och sedan stoppade han pipan av ett hagelgevär i munnen.
(mild musik)
(dramatisk musik)
- "Efter att ha intervjuat Mrs Shire,
Jag är skeptisk till hennes mentala tillstånd
och var Billy befinner sig."
Han skriver sedan, "Vid gång",
Helen Shire utreddes
för eventuella Munchausen syndrom genom proxy som ett resultat
av förlusten av resten av söner genom konstiga olyckor.
(föremål slamrar)
- Vad är det här?
- Ser ut som en ishacka.
- [Marla] Vänta, kan du hålla det en sekund?
- [Samantha] Jag har inte tagit fram det än.
Jag är rädd för att dra ut allt.
- [Marla] Kan du rotera den långsamt?
Åh, det ser ut som något
som de brukade använda vid lobotomier.
- Vissa av dessa saker är...
- Kanske var de här Helens.
Vi har alla dessa coola nya grejer,
så vi kanske borde försöka trolla igen.
- Okej, jag tycker att det är en bra idé.
Okej, kom igen.
Jag behöver att alla fokuserar här den här gången, även du.
Kom igen.
Jag vill att vi alla bara... (suckar)
- Vänta vänta.
Jag vill ha det här på kameran.
(kamera piper)
Okej.
– Jag ropar till vem som helst, alla som är associerade
med ispiken, med tejpen,
alla som har fallit offer för tragedierna här
på Hidden View och är fortfarande här.
Genom djupets mysterier, av östers kraft,
och i nattens tystnad,
Jag frammanar dig, du bedrövade ande,
att presentera dig själv här och avslöja
för mig orsaken till din olycka.
- [Marla] Får du något?
(gnisslande metall)
- Nej.
(gnisslande metall)
- [Marla] Hörde du det?
- Hör vad? - Hör vad?
- Du hörde inte det där skriket,
det där, det där skrapan?
- Åh, herregud.
Jag får riktigt ont i huvudet helt plötsligt.
- [Marla] Åh, är du okej?
- Åh.
(Jake pratar franska)
- Vad? - Vad är du?
(Jake pratar franska)
(Jake fortsätter att prata franska)
(dramatisk musik)
(Jake fortsätter att prata franska)
(Marla hostar)
- Vad är det?
Vad är det, vad händer?
– Jag känner att jag inte kan, herregud.
- [Dr. Grayson] Vad?
– Jag tror att det går över.
- Okej, eh.
- Något är annorlunda.
Jag vet inte vad det är.
Men något känns verkligen annorlunda,
som om något är här.
- [Dr. Grayson] Jake, varför pratade du franska?
- [Jake] Vad?
- Ja, du pratade franska.
Spela upp bandet.
- Åh, här.
- Vad?
- Har vi något att spela upp det med?
- Ja. (pennan klirrar)
(fotspår plötsligt)
(Marla suckar)
- Det här är precis som, (suckar)
det här är bara, liksom, riktigt galet
för tydligen står det på Google Translate
det, det, eh-
- Vad?
- Vi kommer alla att dö, och vi borde komma ut.
- Jake, känner du någon fransk eller?
- Dave.
- WHO?
Vem är Dave?
- Äh, min vän. Det var jag, jag pratade om.
- [Dr. Grayson] Åh, åh, höger, höger, höger.
- Ja, han, eh, var halvt fransk.
Han brukade tillbringa sina somrar där i Frankrike.
- [Samantha] Okej, så det kanske var hans vän Dave.
- Plus att Billy drunknade.
Så det skulle förklara vattnet.
Kanske Helen, hon, hon har något, eh,
Jag, jag vet inte.
- Hon kan ha blivit slagen i bakhuvudet.
- Jag vet inte. - Fantomkänslor.
Det var vad det var. - Ja, mm-hmm.
- Det är vettigt.
- Men vet du vad? Vi hade kontakt.
Jag menar, Billy var här.
Någon var här.
Något var här.
Jag menar, det här är, det här är otroligt.
jag menar, jag menar,
du måste (skratta) tro vid det här laget.
Jag menar, du, du kan inte bara hitta på det här.
– Det är klart att någon tjatar.
Okej? (Samantha suckar)
- Äh, du... Kom igen.
- Kom igen, redan. - Tillräckligt.
- Jag menar, det här är... Du såg det.
Du, du såg det med dina egna två ögon.
Något är, är, pågår här
det, som vetenskapen inte kan förklara.
- [Dr. Grayson] Det är inte,
du bokstavligen bara drack vatten,
och det var vad som hände. - Jag gjorde inte-
- Jake vet... Jag rörde det inte.
Jag rörde den inte.
(gnisslande metall)
- [Jake] Jag pratar inte franska.
- Du kände någon som var fransman.
Du kom säkert ihåg något som han sagt tidigare.
- Vad i helvete? - Vad var det?
- [Marla] Okej, jag är ärligt talat, killar,
Jag är, liksom, förbannad om jag ska vara ärlig.
- [Dr. Grayson] Äh, lugna ner dig.
Henry sa att lamporna skulle släckas, eh, ofta.
Det är bara,
det är bara vad som händer här. - Jag tror att jag,
Jag kanske har en lampa här, men jag vet inte.
Okej, kanske inte, jag vet inte.
jag vet inte.
- [Jake] Jag är på 23%.
- Tja, jag tror att det finns några, det var några, um,
det finns några, oh, shit, oh, herregud,
det finns några, nej vänta för jag minns
han, Henry, förlåt, ursäkta mig.
Henry sa också att det fanns,
det fanns sådana här upprullningslampor någonstans, typ.
(lampan snurrar och klapprar)
Det här börjar bli så här börjar bli riktigt som, freaky.
Som, jag, jag gillar inte det här.
Jag menar... jag ser inte
något där ute.
- [Marla] Okej, ska vi fortsätta?
- [Röst utan kropp] Vill du se mig dansa?
- [Marla] Åh, kom igen, jag vet att någon hörde det.
- Okej, vem är-
- Jag, det... tjafsar?
- [Marla] Det är Billy, jag svär vid Gud att det är Billy.
Hur hörde du inte det?
- [Dr. Grayson] Det är inte Billy.
Det är något... Ja, det är det.
Jag hörde det.
- [Dr. Grayson] Vi är de enda här i den här stugan.
- [Marla] Jag, jag vet vad jag hörde.
Jag är inte galen.
Jag svär vid Gud, jag hörde det.
- [Samantha] Jag hörde ingenting.
(varan klirrar)
(lampan snurrar)
- [Jake] Jag hörde ingenting
(lampan snurrar)
- [Marla] Seriöst, ingen hörde något?
- [Jake] Marla, lugn.
– Jag blir inte lugn. - Här.
- [Marla] Jag menar allvar. - Oj.
- [Marla] Killar, verkligen,
Jag är, jag, jag blir ärligt talat upprörd.
Som, jag bara... Okej, jag hörde precis också.
Jag hörde det precis.
- [Dr. Grayson] Okej, allihop, nog.
Vem tjafsar här, okej?
(fåglar kvittrar)
- [Marla] Jag, jag, jag, jag säger dig.
Jag vet att det är Billy.
Jag svär vid Gud. - Åh, jösses.
- [Marla] Åh. (fåglar kvittrar)
Kanske vi, kanske borde sluta.
Jag, jag vet inte.
Jag är bara, jag är som att verkligen bli förbannad, killar.
Jag gör inte... Kanske bara lugna ner sig.
- [Marla] Jag vet, jag är bara, jag är verkligen, jag gör det inte,
Jag är inte bra i mörker.
Jag hörde det här... Är vi de enda
som hörde det? - bara barnslig sak.
Hur är det mojligt?
- [Marla] Jag, jag vet inte.
Jag, jag bara, jag förstår inte hur ni inte hörde det.
Jag menar, det var, det var, det var så, det var så högt.
(föremål smäller)
Okej,
det här blir för konstigt. - Vad var det?
- Okej, nog. - Vad var det?
- [Jake] Ja.
- [Dr. Grayson] Det är något i ryggen.
Um... Ja.
- Jag ska, jag ska gå och kolla upp det.
- Är du seriös? - Är du galen?
- Kom igen. - Nej, du kan inte-
- Ja, det är så... gå ut där.
– det händer alltid, du vet.
- Jake, kom igen. - Jag tar bara
denna ficklampa. - För en gångs skull,
kan du bara vara seriös? - Det är inget problem.
- [Jake] Ta med dig kameran.
- [Dr. Grayson] Det är, eh, det är inte nödvändigt.
Det finns inget där.
Det finns inga spöken, okej?
Jag kommer att bli bra.
Jag ska bara kolla vad som finns på baksidan.
Det är allt.
Ni stannar, stanna bara här, okej?
– [Marla] Jag mår inte bra av det här.
Jag, (suckar) skit.
Jag tror att mitt batteri håller på att ta slut.
- [Samantha] Åh.
- [Jake] Jag svälter.
- Kom igen, Jake. Skojar du?
- [Jake] Vad?
Det är som om allt det här, du vet, ljuset slocknar.
Det gör mig hungrig. - Herregud.
Men vet du vad?
Jag vet inte, jag, ja, varför lämnade Dennis?
Jag menar, det här börjar verkligen göra mig rädd.
Ja, jag är, jag är, jag är typ redo att gå hem, killar.
Jag, jag, jag, jag gör det inte ens, jag bryr mig inte ens om det här längre.
Bara detta är, det här är inte normalt.
(barnet skrattar)
(djup röst skrattar)
Vad var det?
- [Samantha] Dennis.
(vara som smäller)
- Okej, varsågod. - Okej, eh,
det var bara en gammal gren
som träffade baksidan av kabinen.
Det är allt.
Ser? Ingenting där.
– Det var en gammal gren? - Ja.
Nu är lamporna tända igen, okej?
Alla bra?
(Dennis suckar)
(ficklampan klirrar)
(pappret prasslar)
(kamera piper)
(stolen klapprar)
- Vad är problemet?
- Ehm, ingenting. - Du hörde det också,
gjorde inte du?
- [Dr. Grayson] Hört vad?
– Barnet skrattar.
- [Dr. Grayson] Jag hörde ingenting alls.
(Marla suckar)
- Du måste skämta med mig.
- Vad?
- Det finns inget sätt att du, vi hörde det alla.
- Hört vad?
- Bara, kan du bara låtsas för en minut
eller, eller åtminstone försöka tänka
om en värld där... Du hörde inte-
- Det är något... ungen som skrattar?
- Vilken unge?
Jag hörde inget barn skratta.
Fan pratar ni om?
- (suckar) Om du bara kunde ta dig ur huvudet
för typ en minut
och sedan bara... Gå ur mitt huvud?
- Och sedan, hur tändes lamporna igen,
som av och på från ingenstans?
Du kan inte säga att vinden vände
en hel strömbrytare på och av.
- Henry sa att det här skulle hända.
- Åh kom igen. - Strömbrytaren?
- Ja. - På det?
Kom igen. (kuslig musik)
Um, låt oss... Jag är klar.
Vi måste städa upp och jag är klar här.
- Okej, låt oss bara... Jag är liksom härifrån.
- [Marla] Ja, låt oss bara, låt oss bara sluta.
Okej?
Jag bara... Vi ska bara...
- Ta de kuverten.
- Åh. - Ja, ja, ja.
- [Jake] Kom igen, okej.
(lampan snurrar)
Okej, jag ska vända brytaren, okej?
- Jake... Det är några stugor bort.
- [Marla] Seriöst, eh, nej, det är en dålig idé.
Det här är en dålig idé.
- [Jake] Usch, jag har alltid dåliga idéer.
Det är okej.
– Nej, det tror jag inte. - Det kommer att bli bra.
Jag ska vända på brytaren. – Jaha, då kanske
Phil kan gå.
- [Jake] Nej, låt oss bara stanna här. (suckar)
Vi tar oss igenom natten.
Det blir bra.
Var det någon som tog med sig sprit eller något?
- Jag har vin.
- Tja,
Jag, jag har flaska. - Jag tog med vin.
- [Jake] Okej, bra, jag är tillbaka om en sekund.
- [Dr. Grayson] Okej.
(insekter som kvittrar) (fåglar som skriker)
- Åh. (Marla andas ut)
- Bra, det ser ut som att Jake hittade strömbrytaren.
- Bra då.
- [Jake] Okej, det borde göra det.
(fotspår plötsligt)
(pappret prasslar)
- Antar att min kamera inte fungerar.
- Det är okej? - Kom igen.
(telefonen ringer)
- Vem är det här?
Det, det är... Mobiltjänst?
- Det är Jake.
– Hur har ni mobiltjänst?
- Det gör jag inte, jag vet inte.
Jake, är du, är allt okej?
- [Jake] Det är något fel på min hals.
- Åh, vad pratar du om?
- Jake, vad hände?
Var är du?
- [Jake] Det är något fel på min hals.
- Okej okej.
Bara berätta. - Vad betyder det?
- Berätta för oss var du är. - Mår du bra?
- Det måste finnas en första hjälpen-unge eller, eller något.
Vad hände med din hals?
Jake?
- Hallå?
- Jake, hallå?
Berätta för oss var du är.
- Dennis, lägg på.
Det är inte Jake.
Det här är hans telefon.
Lägg på.
- Vad menar du med att det inte är hans telefon?
Han, han är bara bokstavligen... Det här-
- ringer. - är hans telefon.
Lägg på.
- Men hur är det,
men det är... Vad ringer han ifrån?
- Ja.
- [Samantha] Lägg bara på.
- Det är hans röst.
Det är uppenbarligen Jake.
Jake, var är du?
- [Jake] Vill du se mig dansa?
(gnisslande metall)
– Jag vet inte vad det var, men Jake är fortfarande där ute.
Jag känner fortfarande att vi måste gå och hitta honom.
- [Dr. Grayson] Håller med, um, men en
av oss borde bara stanna här
bara ifall Jake kommer tillbaka.
- Här. - Så jag går.
- Nej nej nej nej.
Du går inte själv.
Jag följer med dig, och Marla, du stannar här.
– Nej, jag kan inte stanna här själv.
- Lyssna. - Jag är ledsen.
Jag ska inte... Du måste vara här
för om Jake kommer tillbaka, då måste någon vara här.
"Kay, lås bara dörren bakom oss alla.
- Okej, bara... Okej?
- Okej, det finns bara en annan ficklampa här.
Bara ta det. - Åh okej.
Tack. - Oroa dig inte.
Allt kommer att bli bra. - Lås bara dörren.
- [Dr. Grayson] Okej? (barnet skrattar)
- [Samantha] Du borde må bra.
(barnet fortsätter att skratta)
- Hm, hej, det här, skit, det här är (skrattar) dålig belysning.
Eh, hej, eh, hej, eh, Dead, um, Dead Air Heads.
Det här är din värd, Marla Wykoff.
Och jag ville bara komma in.
Jag är på min favoritplats i världen.
Äh, du vet, eh, jag bara älskar det här.
Det är toppen.
Um, så bara för att, du vet, ge dig en typ av uppdatering.
Äh, det blev riktigt konstigt.
Vi tror definitivt att Billy är här
i vissa parametrar.
Lamporna har slocknat,
och saker har precis varit,
inte, eh, inte, inte hur de borde vara.
Um, professorn och Samantha gick ut för att hitta Jake.
Så jag är här vid min ensamma, så det är bara peachy angelägen.
Um, så ja, förhoppningsvis,
gilla om du bara vill, gilla, håll utkik.
Jag ska försöka ge så många.
Okej okej.
Okej, okej.
(lampan klapprar)
Samantha?
Jag, hur gjorde du, hur kom du ens in?
Jag, jag, dörren var låst.
Mår du bra?
- [Samantha] Det är här.
- [Marla] Vad är det här?
- [Samantha] Det är något fel på min hals.
- [Marla] Okej, vad menar du
är det något fel på din hals?
Var är professorn? (kuslig musik)
Var är Jake?
Hittade du någon?
Är, kan du,
kan du bara sluta?
Du skrämmer mig verkligen.
- [Dr. Grayson] Det är här.
(Marla flämtar)
- [Marla] Professor?
- [Dr. Grayson] Jag hade fel.
- [Marla] Vad är här?
- [Dr. Grayson] Jag hade fel.
- Om vad?
Vad hade du fel om?
Professor?
- [Dr. Grayson] Jag hade fel.
- Om vad?
Om vad var, vad hade du fel om?
Vad hade du fel om?
Vad händer?
- [Dr. Grayson] Det är här.
- Vad är här?
Herregud.
Vad i helvete händer?
Åh kom igen.
Okej, okej, okej, jag, jag, jag är, åh, gud.
Jag vet inte vad fan som händer.
- [Rådmannen] Han är Gömman, han är Gömman, han är Gömman.
Han är Hiden, han är Hiden. (röster mumlar)
- [Helen] Nej, men de kommer.
De kommer för oss.
Du måste gå in där.
Nej, se, snälla, Billy, snälla kom med mamma.
(okroppslösa röster talar samtidigt)
(Marla snyftar)
- Snälla, Billy, jag vet att jag kan göra det rätt.
Jag vet att jag kan göra det rätt.
Jag lovar. (Billy talar otydligt)
Jag lovar, jag lovar att om du släpper ut mig härifrån,
Jag lovar att jag ska berätta sanningen,
och jag ska, jag ska berätta en historia för dig.
Jag, jag lovar.
- [Röst utan kropp] Billy är inte ditt problem.
- Snälla bara, snälla bara få det att sluta.
- På din rygg. - Småstadsrättvisa.
- [Sheriff Kinderman] Bind pojken.
- [Billy] Vill du se mig dansa? (Marla snyftar)
Öppna dörren, Marla.
- Billy?
- [Billy] Marla, öppna dörren.
(bultar i foten)
- Är du där?
- [Billy] Öppna dörren, Marla.
- Så, om du släpper ut mig härifrån, så lovar jag
Jag ska berätta din historia.
Men du, du lovar absolut att släppa mig härifrån.
- [Billy] Marla, öppna dörren.
(Marla flämtar)
- Okej.
(dörren klapprar och knarrar)
(Marla flämtar)
(fotspår plötsligt)
– Jag tror att det är allt.
Kommer du att klara dig här ensam?
- Åh, jag har ett gäng som kommer.
De är nere vid sjön,
så de kommer, de kommer att vara här om typ 10, 15 minuter.
- [Henry] Okej, okej.
- Hej, "Dead Air," det här är din värd, Marla Wykoff.
Så vi är på en supercool plats idag.
Äh, vi lär oss allt om Billy och Hidden View Devil,
och vår darttavla, och vår fantastiska professor.
Hur går det, professor, upphetsad?
Jag vet jag också.
Vad tycker du om hemsökelserna?
Tror du att de är verkliga eller inte?
Herregud, så jävla bra.
Jag vet, men vet du vad?
Jag tror att vi kommer att se något.
Vi har Samantha, vår fantastiska synska.
Hon är bara den absolut bästa, och vi är så glada att hon är här
för jag tror att vi ska göra en seans senare.
Så tack för att du kom, Samantha.
Och vi har vår fantastiska, helt enastående kameraman,
Jake, som har varit en god vän till mig ett tag,
och lågmäld, han är lite söt,
men inte, låt det inte komma till ditt huvud, okej?
Okej, killar.
(Samantha skrattar)
- (suckar) Wow.
(glasögonen klirrar)
- Du vet, Marla sa till mig att hon skulle träffa sin mamma,
och jag trodde på henne.
Jag skulle aldrig ha låtit henne gå till Hidden View själv.
Jag är Samantha Tuttle.
Jag är ingen synsk.
Jag är Marlas terapeut.
Jag har varit hennes terapeut i sex år nu.
Hon började komma till mig strax efter att hennes fästman Dave dog.
Hon lider av komplicerad sorg,
och hon klarade det genom att gå ner i ett kaninhål,
försöker upptäcka vad som helst hon kunde om livet efter detta.
Jag tror att hon bara kände för det skulle föra henne närmare honom.
Det var Marla, inte Jake som är filmstudenten på SCC.
Jag vet inte ens om Jake är verklig.
Och hon berättade att hon träffade honom på en semester till Frankrike.
Men hon har aldrig varit i Frankrike.
Men jag har aldrig utmanat henne på det.
Hon började precis göra alla dessa undersökningar,
och spökhistorier och berättelser, vad hon än kunde
för att komma närmare källan, och det höll henne sysselsatt.
Men när hon väl kom över berättelsen om Billy Shire,
Jag blev orolig.
Marla var förtärd av föreställningen att det var livsviktigt
att hon på något sätt försöker befria Billys ande.
Jag är inte säker på varför.
Kanske kände hon bara att hon kunde på något sätt,
Jag, jag vet inte, jag vet inte.
Jag vet inte varför.
Hon testade verkligheten vid den tidpunkten. (suckar)
Jag menar, hon skulle prata om platser och människor
som jag inte vet var verkliga eller inte.
Hon nämnde en satanist sekt som hon hade stött på
som tonåring, men jag vet inte om det var sant.
Men enligt videon, (suckar) hon trodde verkligen
att professor Grayson och jag var en del
av hennes fantasyutredande team.
Professor Grayson är faktiskt Dr. Grayson,
avdelningschefen här.
Jag har aldrig sett Hidden View.
Dr Grayson och jag har aldrig varit där.
Marla hyrde stugan själv,
och enligt polisrapporten
hon gick uppenbarligen och snokade runt där hon inte borde ha,
föll ner i en ravin och bröt hennes nacke.
Men det finns inget ont eller ondskefullt med det,
bara en hemsk, undvikbar tragedi.
Nu är Marla i en inducerad koma.
Och förhoppningsvis kommer hon att återhämta sig, och när hon gör det,
Jag kommer tillbaka till jobbet och jag ska försöka övertyga henne
att livet är för de levande, och hon behöver släppa taget
av alla hennes tidigare tragedier och andra människors.
Marla kan inte rädda Billy Shire.
The Hid är inte verklig.
Det är inget annat än bara ännu en lägereldshistoria.
(insekter som kvittrar) (fåglar som skriker)
- [Billy] Vill du se mig dansa?
(mysig musik)
(dramatisk musik)
(mysig musik)
(dramatisk orkestermusik)
(dramatisk orkestermusik fortsätter)
(olycksbådande musik)